КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/1829/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі Даньшиній І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Подільськогорайонного суду міста Києвавід 10 квітня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Будзан Л.Д.,-

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.

ОСОБА_1 просила: визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час шлюбу сторонами придбаноквартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що спірна квартира є спільним майном подружжя, ОСОБА_1 просить здійснити її поділ між сторонами по 1/2 частини кожному.

Рішенням Подільськогорайонного суду міста Києвавід 10 квітня 2025 року названий позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_2 заперечила проти вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції зазначив, що спірна квартира набута у власність відповідачем в результаті укладення правочину купівлі-продажу належної йому нерухомості, за рахунок особистих грошових коштів.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 12 квітня 1997 року між сторонами зареєстровано шлюб.

05 липня 2002 року між ОСОБА_3 та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 10 300 грн 00 коп.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що спірна квартира придбана за період перебування у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відтак, підлягає поділу по 1/2 частини кожній зі сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно ст. ч. 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначає не тільки факт придбання його під час шлюбу, але й спільна участь подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи припис ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд має встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності подружжя визначається з урахуванням часу набуття майна, а також джерел його набуття (коштів, за які набуте це майно).

Встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 квітня 1997 року.

05 липня 2002 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 за ціною 27 200 грн 00 коп. Договір посвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округ Меліховою О.В.

Згідно п. 3 вказаного договору квартира АДРЕСА_2 належить продавцям у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Управління майном Подільської районної державної адміністрації м. Києва 30 квітня 1998 року згідно розпорядження від 30 квітня 1998 року № 1288 та зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації 15 травня 1998 року № 3510.

Беручи до уваги, що у власності відповідача перебувала 1/4 квартири АДРЕСА_2 , відтак, частка ОСОБА_2 від продажу становить 6 750 грн 00 коп.

05 липня 2002 року між ОСОБА_3 та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 10 300 грн 00 коп. Договір посвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округ Меліховою О.В.

Враховуючи, що вказані договори купівлі-продажу укладені 05 липня 2002 року та посвідчені нотаріусом Меліховою О.В., колегія суддів вважає доведеним посилання ОСОБА_2 на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за отримані відповідачем грошові кошти від продажу 05 липня 2002 року квартири АДРЕСА_2 у розмірі 6 750 грн 00 коп.

Апеляційний суд звертає увагу, що грошові кошти у розмірі 6 750 грн 00 коп. не є результатом спільної праці подружжя та є особистими коштами відповідача.

Так, спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за 10 300 грн 00 коп., в тому числі за особисті грошові кошти відповідача у розмірі 6 750 грн 00 коп., відтак, подружжям на купівлю квартири внесено спільні грошові кошти у розмірі 3 550 грн 00 коп. (по 1 775 грн 00 коп. кожного).

Визначаючи частку права власності кожного з подружжя на спірне нерухоме майно, колегія суддів бере до уваги, що квартира АДРЕСА_1 вартістю 10 300 грн 00 коп. придбана за грошові кошти відповідача у розмірі 8 525 грн 00 коп. (1 775 грн 00 коп. + 6 750 грн 00 коп.) та грошові кошти позивача у розмірі 1 775 грн 00 коп.

Відтак, колегія суддів вважає, що за позивачем має бути визнано право власності на 17, 23 % квартири АДРЕСА_1 , а за відповідачем - право власності на 82, 77 % квартири.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Протилежний висновок суду першої інстанції є помилковим.

До посилання відповідача на те, що після відчуження квартири АДРЕСА_2 батьки ОСОБА_2 подарували кошти з продажу своїх часток синам, а тому у відповідача була необхідна сума для придбання квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів ставиться критично, оскільки вони жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Розв`язуючи спір, суд першої інстанції необґрунтовано вважав доведеним факт купівлі квартири АДРЕСА_1 за особисті грошові кошти відповідача та дійшов до помилкового висновку про залишення позовних вимог ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 10 квітня 2025 року ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільськогорайонного суду міста Києвавід 10 квітня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове рішення суду.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 17, 23 % квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 82, 77 % квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 29 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко