ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8371/25 Справа № 215/257/25 Суддя у 1-й інстанції - Лиходєдов А.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/257/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Кадук Вікторія Вікторівна, на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2025 року, яке ухвалено суддею Лиходєдовим А.В.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 квітня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» (надалі ТОВ «Санфорд Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 08.11.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 5396, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 37 200,00 грн., строком на 24 місяці. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56% річних.

Одночасно з укладенням кредитного договору, позичальник уклав з ПрАТ «УАСК АСКА-ЖИТТЯ» договір добровільного страхування життя від 08.11.2021. Розмір страхового платежу за цим договором страхування становить 7 200,00 грн..

Відповідач виконав свої зобов`язання частково, сплативши банку лише 10 400,00 грн.

11.04.2024 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Санфорд Капітал», укладено договір факторингу № 11/04/24, згідно якого до ТОВ «Санфорд Капітал» перейшло і право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі до ОСОБА_1 .

Внаслідок неналежного виконання умов вказаного договору, у відповідача перед позивачем виникла кредитна заборгованість, у розмірі 67813,09 грн., з яких: 34612,09 грн. залишок простроченого кредиту; 33201,00 грн. залишок прострочених комісій, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто на користь ТОВ «Санфорд Капітал» з ОСОБА_1 67813 грн. 09 коп. заборгованості за кредитним договором, з яких: 34612 грн. 09 коп. залишок простроченого кредиту; 33201 грн. 00 коп. залишок прострочених комісій, 2422 грн. 40 коп. судового збору та 7200 грн. витрат на правничу допомогу, а всього 77 435 грн. 49 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Кадук В.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнувши на користь ТОВ «Санфорд Капітал» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №5396 від 08.11.2021, а саме залишок простроченого тіла кредиту у розмірі 26800,09 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України змінити розподіл судових витрат, а також стягнути з ТОВ «Санфорд Капітал» на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано положення Закону України «Про споживче кредитування» про те, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з обслуговуванням кредиту, передбачена в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору (колонка 7 графіка). Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає з 08.11.2021 по 07.06.2022 7 % від суми кредиту по 2604,00 грн., з 08.06.2022 по 07.12.2022 5,5% від суми кредиту по 2046,00 грн., з 08.12.2022 по 07.06.2023 - 4% від суми кредиту по 1488,00 грн., з 08.06.2023 по 08.11.2023 2,25% від суми кредиту по 837,00 грн. При цьому, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Позивачем не наданого жодного підтвердження факту надання послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються та за які банком встановлена щомісячна плата за обслуговування кредиту. Позивач не зазначив та не надав доказів наявності конкретного переліку таких послуг, які надаються більше, ніж один раз на місяць, погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, підтверджень факту надання таких послуг в обсязі, що перевищує право споживача за законом. Та обставина, що оплата таких послуг внесена в графік платежів, не нівелює обов`язок позивача довести позовні вимоги належним чином, оскільки розшифрування таких послуг також не наведено в графіку. Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Відповідач добросовісно виконував свої зобов`язання з повернення суми кредиту, зокрема, ним сплачено: 08.12.2021 - 3499,97 грн; 10.01.2022 - 3499,97 грн; 08.02.2022 - 3399,97 грн. Тобто, відповідачем, станом на 08.02.2022, добровільно сплачено 10399,91 грн. При цьому, у зв`язку з початком війни на підставі самостійного рішення Банку, як кредитора у кредитному зобов`язанні, з 01.03.2022 були запроваджені «кредитні канікули», умови яких передбачали перенесення строку платежів за кредитом на погашення суми основного боргу (тіла кредиту) на майбутні періоди. Таким чином, заборгованість зі сплати тіла кредиту складає 26 800,09 грн, з наступного розрахунку: 37200,00 грн 10399,91 грн = 26800,09 грн. Однак, АТ «Банк Кредит Дніпро» зарахував до сплати за тілом кредиту лише наступні суми: 08.12.2021 - 895,97 грн; 10.01.2022 - 895,97 грн та 08.02.2022 795,97 грн. При цьому, три платежі по 2604,00 грн, в загальному розмірі 7812,00 грн зарахував до сплати комісії, що є протизаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ТОВ «Санфорд Капітал»зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що положеннями статті 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а стаття 215 визначає підстави недійсності, нікчемності правочину. В той же час, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно із ч. 1 ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Виходячи із загальних норм чинного законодавства, наслідком недійсного правочину є повернення саме тією особою, яка отримала будь яке благо, майно на підставі недійсного правочину тій особі, яка передала майно, здійснило виконання свого обов`язку.

Наполягає на тому, що кредитний договір №5396 був укладений між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 08 листопада 2021 року. Позивач ТОВ «Санфорд Капітал» набув право вимоги до ОСОБА_1 11 квітня 2024 року. Виходячи із фактичних обставин справи, відповідач здійснив лише часткове погашення заборгованості по кредитному договору в період із 11.04.2021 по 10.04.2024. Таким чином, якщо брати до уваги безпідставну тезу відповідача про недійсність положень кредитного договору, то ОСОБА_1 платежі здійснювались на рахунки АТ «Банк Кредит Дніпро», який був на той момент кредитором відповідача. Виходячи із наведеного доводи відповідача про наявність підстав про здійснення перерахунку суми заборгованості є безпідставними, оскільки ТОВ «Санфорд Капітал» не отримувало кошти від ОСОБА_1 , на момент здійснення оплати відповідачем, позивач не був кредитором, а тому він не може нести відповідальність за дії які не вчиняв та не може нести відповідальність за правочином стороною якого він не був на момент виникнення відповідних цивільних правовідносин.

Просить суд вирішити питання щодо розподілу судових витрат позивача, зокрема, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Санфорд Капітал» понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 3 000,00 гривень.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.11.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5396, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 37200,00 грн., строком на 24 місяці. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56% річних.

08.11.2021 позичальник ОСОБА_1 уклав з ПрАТ «УАСК АСКА-ЖИТТЯ» договір добровільного страхування життя. Розмір страхового платежу за цим договором страхування становить 7200,00 грн.

Відповідач виконав свої зобов`язання частково, сплативши банку лише 10 400,00 грн.

11.04.2024 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Санфорд Капітал» укладено договір факторингу № 11/04/24, згідно якого до ТОВ «Санфорд Капітал» перейшло і право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі до ОСОБА_1 .

Згідно з розрахунком заборгованості за Кредитним договором, відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 67813,09 грн., яка складається з: 34612,09 грн. залишок простроченого кредиту; 33201,00 грн. залишок прострочених комісій.

Задовольняючи позов ТОВ «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіу повному обсязі, суд першої інстанції виходив з факту неналежного виконання зобов`язання за укладеними кредитними договорами боржником в частині повернення кредиту та сплати відсотків і комісії за його користування, й наявності у зв`язку з цим підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитними договорами, у визначеному позивачем розмірі.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення у повній мірі не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено судом, 08 листопада 2021 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5396.

Відповідно до п.1.1., 1.2. Кредитного договору банк зобов`язується надати Клієнту грошові кошти (Кредит) у тимчасове платне користування на поточні потреби в сумі 37200 гривень, а Клієнт зобов`язується повернути наданий Кредит, сплатити плату за Кредитом (проценти та комісії), а також належним чином виконати інші зобов`язання.

Відповідно до п.1.3 Кредитного договору, Кредит надається шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок Клієнта, що відкритий у АТ «Банк Кредит Дніпро».

У пункті 1.2. Кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування становить 24 місяці з дня укладення договору, а кінцевою датою повернення кредиту є 08/11/2023 року.

Процентна ставка за користування Кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56,0% річних.

Щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості погоджена Сторонами у відсотках від суми Кредиту і її розмір встановлений в певних змінюваних ставках за різні періоди строку кредитування, а саме: з 08.11.2021 по 07.06.2022 7% від суми кредиту, з 08.06.2022 по 07.12.2022 5,5% від суми кредиту, 08.12.2022 по 07.06.2023 4% від суми кредиту, з 08.06.2023 по 08.11.2023 2,25% від суми кредиту.

Згідно до п.2.1. Кредитного договору передбачено, що супровідними послугами, які придбаваються у зв`язку із укладенням договору є, зокрема, послуги Банку з розрахунково касового обслуговування, в тому числі і ті, що надаються під час погашення заборгованості за Договором та послуги страхування, що надаються Клієнту на підставі окремого договору, що укладається між Страховиком та Клієнтом.

Згідно розрахунку суми заборгованості, заборгованість ОСОБА_1 перед банком, станом 27 вересня 2023 року, складає 67813,09 грн., з яких: 34612,09 грн. залишок простроченого кредиту; 33201,00 грн. залишок прострочених комісій.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до умов Кредитного договору № 5396 від 08 листопада 2021 року, укладеного між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 , щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості погоджена Сторонами у відсотках від суми Кредиту і її розмір встановлений в певних змінюваних ставках за різні періоди строку кредитування, а саме: з 08.11.2021 по 07.06.2022 7% від суми кредиту, з 08.06.2022 по 07.12.2022 5,5% від суми кредиту, 08.12.2022 п 07.06.2023 4% від суми кредиту, з 08.06.2023 по 08.11.2023 2,25% від суми кредиту.

Однак, у цьому Договору не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту, а положення договору про встановлення щомісячної комісії з розрахунково касового обслуговування є нікчемним відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків у справі з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона, за загальним правилом, може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.

Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, пунктах 33.4.-33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2022 у справі №496/3134/19.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У зв`язку з викладеним, відсутні підстави стягувати нараховану позивачем у даній справі заборгованість по комісії за обслуговування кредитної заборгованості на суму 32 754,13 грн., й доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Погоджується колегія суддів й з доводами апеляційної скарги про наявність підстав для зменшення розміру заборгованості за кредитом, у зв`язку з неправомірним стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії.

Так, згідно з розрахунком заборгованості, кредитором в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №5396 від 08 листопада 2021 року, укладеного між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 , було зараховано на погашення комісії кошти, які відповідач сплачував на погашення кредиту, в сумі 7812,00 грн. За відсутності доказів щодо наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем, вчинення банком додаткових дій з обслуговування кредитної заборгованості, вказану суму коштів слід урахувати при визначенні розміру сплаченої кредитної заборгованості і відповідно зменшити зазначену у розрахунку позивача заборгованість за кредитом (34 612,09 грн. 7 812,00 грн. = 26 800,09 грн.).

За положеннями пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Так, 11.04.2024 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Санфорд Капітал» укладено договір факторингу № 11/04/24, згідно якого до ТОВ «Санфорд Капітал» перейшло і право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі до ОСОБА_1 .

Таким чином, ТОВ «Санфорд Капітал» є новим кредитором у зобов`язаннях з відповідачем, відповідно до умов кредитного договору, що був укладений між первісним кредитором та ОСОБА_1 , й доводи позивача про те, що кошти були сплачені на рахунок первісного кредитора колегією судідв не прийимаються.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З огляду на ту обставину, що судом першої інстанції задоволено позовні вимоги ТОВ «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіза Кредитним договором №5396 від 08 листопада 2021 рокуу повному обсязі, а суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення цих позовних вимог, рішення суду першої інстанції, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних ТОВ «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Санфорд Капітал» заборгованості за Кредитним договором №5396 від 08 листопада 2021 року, яка утворилась станом на 27 вересня 2023 року, у загальному розмірі 26 800,09 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2, ч.13 ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Санфорд Капітал»підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в загальному розмірі 968,96 грн, тобто пропорційно до задоволених позовних вимог (40%).

Крім того, з урахуванням задоволення вимог апеляційної скарги у повному обсязі, колегія суддів стягує з ТОВ «Санфорд Капітал» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, понесені на оплату судового збору, у розмірі 3 633,60 грн.

Частиною 10 статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Колегія суддів, враховуючи викладене вважає, що розподіл та взаєморозрахунок судового збору між сторонами повинен бути вирішений шляхом зменшення розміру стягнення присудженого відповідачеві ОСОБА_1 судового збору у розмірі 3 633,60 грн із ТОВ «Санфорд Капітал» на суму збору стягнутого із нього на користь позивача судового збору у розмірі 968,96 грн та становити 2 664,64 грн. (3 633,60 грн - 968,96 грн), звільнивши відповідача ОСОБА_1 від обов?язку сплачувати на користь ТОВ «Санфорд Капітал» судового збору у розмірі 968,96 грн.

Крім того, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Санфорд Капітал»та Адвокатським об?єднанням «АЛЬЯНС ДЛС» укладений Договір про надання правничої допомоги №1/04 від «01» квітня 2024 року.

Згідно п.1.1 вказаного договору Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання зобов`язується надавати йому на довгостроковій основі, відповідно до умов даного Договору, правничу допомогу, у відповідності до завдання Клієнта, а Клієнт зі свого боку зобов`язується прийняти зазначені послуги і сплатити Винагороду.

Пунктом 1.2. договору про надання правничої допомоги передбачено, що серед іншого, Адвокатське об`єднання здійснює юридичні дії по стягненню заборгованості третіх осіб перед Клієнтом шляхом складання, підписання та подання до суду позовних заяв.

Пунктом 1.3. зазначеного договору визначено, що перелік Боржників, щодо яких Клієнтом доручається Об`єднанню вчинення дій стосовно стягнення Заборгованості, сума Заборгованості та інші дані, необхідні для виконання умов цього Договору, зазначають в Реєстрі Боржників.

Згідно Реєстру Боржників, підписаного сторонами договору 18.11.2024 року, Клієнтом доручено Об`єднанню надавати правничу допомогу щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Відповідно до п.3.2. цього договору сума гонорару за надання послуг, визначається виходячи із фактичного обсягу наданих послуг та вартості послуг (прейскуранту), зазначеного в Додатку № 2 до цього Договору, та зазначається Об`єднанням в Акті приймання-передачі наданих послуг.

Пунктом 3.4.3. договору передбачено, що підписані сторонами Акти приймання-передачі наданих послуг є підставою для проведення розрахунків за надану правничу допомогу.

Акт приймання-передачі наданих послуг з правничої допомоги №4 від 16.12.2024 року містить опис робіт (наданих послуг), які підлягають оплаті згідно п. 3.4.3. договору про надання правничої допомоги та вартість цих послуг визначена в сумі 7 200,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні судом розміру витрат на професійну правничу допомогу судом враховується, що представник позивача в судове засідання не прибував, спори вказаної категорії є поширеними та не мають особливої складності, а обсяг наданих адвокатом послуг фактично складається лише з надання консультацій та складення позовної заяви.

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та часткове задоволення заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції та стягнути з відповідача на користь позивача 2 800,00 грн.

Судові витрати, понесені позивачем ТОВ «Санфорд Капітал» у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають, виходячи із загальних засад розподілу судових витрат, визначених у статті 141 ЦПК України, оскільки колегією суддів у повному обсязі задоволено вимоги апеляційної скарги сторонни відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Кадук Вікторія Вікторівна, - задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» заборгованість за Кредитним договором №5396 від 08 листопада 2021 року, яка утворилась станом на 27 вересня 2023 року, у загальному розмірі 26 800 (двадцять шість тисяч вісімсот) гривень 09 (дев?ять) копійок.

В задоволенні інших позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, у розмірі 2 800 (дві тисячі вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на оплату судового збору, у розмірі 2 664 (дві тисячі шістсот шістдесят чотири) гривні 64 (шістдесят чотири) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: