Справа №613/1961/25 Провадження № 2-з/613/13/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року

Суддя Богодухівського районного суду Харківської області Шалімов Д.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви , в якій просить: накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , що знаходяться на банківському рахунку: НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» та на будь-яких інших рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_2 у банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову в межах розміру позовних вимог, який становить 413 955 грн.

Свою заяву мотивує тим, що вона має намір звернутись до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за розпискою від 27 травня 2016 року у розмірі 413 955 грн., у рахунок погашення боргу, померлої ОСОБА_3 . Так, 27 травня 2016 року між нею та ОСОБА_3 було укладено розписку, відповідно до якої заявниця передала ОСОБА_3 250 000 грн., що на день передачі грошей відповідало еквівалентові суми 10 000 доларів США за курсом встановленим сторонами. Позику за розпискою ОСОБА_3 зобов`язувалася повернути до 01 січня 2027 року. Сума позики, що підлягає поверненню за розпискою, на день остаточного розрахунку має відповідати еквіваленту суми 10 000 доларів США за курсом встановленим НБУ на день розрахунку. ІНФОРМАЦІЯ_1 заявниці стало відомо, що ОСОБА_3 померла, після її смерті відкрилась спадщина яку прийняла її дочка, ОСОБА_2 . На момент смерті ОСОБА_3 не здійснила навіть часткового повернення запозичених грошових коштів. Факт неповернення суми позики підтверджується наявністю оригіналу розписки у заявниці та відсутністю у рідних ОСОБА_3 розписки про повернення суми позики в повному обсязі або частково. Під час укладання розписки від 27 травня 2016 року була присутня дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , тому дочці покійної ОСОБА_3 було достеменновідомо про укладання розписки та наявність боргу. Натомість ОСОБА_2 не повідомила про смерть своєї матері. 01 травня 2025 року заявниця направила на адресу ОСОБА_2 претензію (вимогу) щодо повернення суми боргу за розпискою у розмірі 413 955 грн., як до спадкоємця після смерті її матері до якої перейшов обов`язок померлої ОСОБА_3 щодо сплати заборгованості за розпискою від 27 травня 2025 року. 05 травня 2025 року ОСОБА_2 отримала претензію (вимогу) проте жодної відповіді на вказану претензію (вимогу) не надала.До складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 ввійшла земельна ділянка площею 4.9462 га, кадастровий номер: :02:001:0179. Після отримання претензії відповідач почала вчиняти активні дії, які спрямовані на відчуження вказаної земельної ділянки. 14 липня 2025 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу відповідно до якого вона продала отриману нею у спадок після смерті матері земельну ділянку площею 4.9462 га, кадастровий номер: :02:001:0179, яка розташована на території Харківська область, Богодухівський район, Павлівська сільська рада. На даний час у ОСОБА_2 відсутнє нерухоме майно, за рахунок якого можливо було б задовольнити вимоги про стягнення боргу за розпискою від 27 травня 2016 року. З огляду на вищезазначене, враховуючи, що ОСОБА_2 суму боргу в досудовому порядку не бажає повертати, а отже може ухилитись від виконання рішення суду і в майбутньому, після направлення претензії (вимоги) про повернення суми боргу відчужила земельну ділянку, яка була отримана нею у спадок після смерті матері заявниця вважає за необхідне накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , що знаходяться на банківському рахунку: IBAN НОМЕР_2 в АТ КБ Приватбанк та на будьяких інших рахунках відкритих у банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову в межах розміру позовних вимог, який становить 413 955 грн.

Дослідивши заяву, подані в її обґрунтування матеріали, приходжу до переконання що в задоволенні поданої заяви слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Частиною першою ст. 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно пункту першого частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві.

Тобто, суд на цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачу і де вони знаходяться.

Саме з цією метою положеннями частини першої статті 151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

З наведеного випливає, що відомості про те, на які саме розрахункові рахунки позивач просить накласти арешт, в яких саме фінансових установах знаходяться грошові кошти, в якій сумі та в якій валюті перебувають грошові кошти відповідача є необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, заявниця звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на банківському рахунку в АТ КБ « ПриватБанк» та банківських рахунках в інших фінансових установах, інформацію про номери рахунків, окрім рахунку відкритого в АТ КБ « ПриватБанк», банківську установу де ці рахунки знаходяться, суми розміщених на них грошових коштів, місце і умови їх розміщення суду не надала.

Відповідно до частини четвертої статті 150 ЦПК України не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно (активи) або грошові кошти неплатоспроможного банку, банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (крім ліквідації банку за рішенням його власників), а також на майно (активи) або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням. У даному випадку позивач має намір звернутись до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

Заявниця просить суд накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , однак не зазначає інформації про наявність у останньої банківських рахунків, окрім рахунку відкритого в АТ КБ « ПриватБанк», їх вид та призначення, місце розміщення, що позбавляє суд можливості перевірити відповідність виду забезпечення, про який просить позивач, позовним вимогам та відповідно їх співмірність.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , навіть в межах суми позову, може стати наслідком порушення вимог частини четвертої статті 150 ЦПК України.

З наведених підстав суд вважає, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви слід відмовити.

Суд роз`яснює заявнику, що відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для відмови.

Керуючись ст.ст.149-153 ЦПК України, судя,-

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду через Богодухівський районний суд Харківської області, протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

СУДДЯ