Справа № 373/1370/25
Номер провадження 2/373/862/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Переяслав

Переяславський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Керекези Я.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу № 373/1370/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Представник позивача звернувся до суду із позовом і просить стягнути із відповідача заборгованість за Кредитним договором № 23.07.2024-100000322 від 23 липня 2024 року в розмірі 26400 грн 00 коп. та судовий збір в розмірі 2422 грн 40 коп.

Посилається на те, що 23 липня 2024 року між сторонами по справі був укладений Кредитний договір № 23.07.2024-100000322, відповідно до якого відповідачу було надано в кредит кошти в розмірі 11000 грн 00 коп. строком на 70 днів, із сплатою відсотків в розмірі 1 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку кредитування Позивач виконав умови кредитного договору, перерахувавши на рахунок позичальника грошові кошти в розмірі 11000 грн. 00 коп. Відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконувалися, внаслідок чого станом на день звернення до суду із даним позовом утворилася заборгованість у вищезазначеному розмірі.

Ухвалою від 27 травня 2025 року суддею Переяславського міськрайонного суду Київської області Ревою О.І. було відкрито провадження по даній справі і справу ухвалено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами (а.с.27).

Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке віг може подати в строк для подання відзиву на позов.

04 червня 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов (а.с.30), в якому вона позовні вимоги визнає частково, просить зменшити суму санкцій, пені, відсотків, розмір яких є неспівмірним із сумою боргу. Зазначає, що договір був укладений нею онлайн, договір в паперовій формі вона не підписувала. Умови штрафних санкцій, процентів, інформація щодо графіку платежів не була належним чином доведена до її відома, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

03 червня 2025 року суддю ОСОБА_2 звільнено у відставку.

16 липня 2025 року за допомогою автоматизованої системи документообігу суду дану цивільну справу було перерозподілено судді Переяславського міськрайонного суду Київської області Керекезі Я.І.

Ухвалою від 21 липня 2025 року дану справу було прийнято до свого провадження суддею Переяславського міськрайонного суду Київської області Керекезою Я.І. (а.с.36).

Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

Судом встановлено наступне.

До позовної заяви представником позивача додано докази на підтвердження факту укладення між сторонами по справі Кредитного договору № 23.07.2024-100000322 від 23 липня 2024 року, зокрема: копію Пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) (а.с.15-20); копію заявки Кредитного договору № 23.07.2024-100000322 (кредитної лінії) (а.с.19-20); копію Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) Кредитного договору № 23.07.2024-100000322 (кредитної лінії) (а.с.20-21); копію інформаційного повідомлення позичальника (а.с.21); копію Паспорта споживчого кредиту (а.с.22-23).

На підтвердження факту перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача представником позивача подано копію листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 21-1505 від 15 травня 2025 року, адресованого позивачу, з якого вбачається, що між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Універсальні платіжні системи» був укладений Договір про переказ коштів № ФК-П-2024/01-2 від 01 квітня 2024 року, відповідно до якого 23 липня 2024 року о 08:35:34 був здійснений переказ на суму 11000 грн 00 коп., номер картки 500676, номер транзакції в системі «iPay.ua» - 460488494; призначення платежу: 23.07.2024-100000322 (а.с.11).

Із доданої довідки-розрахунку (а.с.12) вбачається, що заборгованість за Кредитним договором № 23.07.2024-100000322 від 23 липня 2024 року станом на 30 вересня 2024 року складає 26400 грн 00 коп., а саме:

-заборгованість за тілом кредиту 11000 грн 00 коп.;

-заборгованість за процентами за період із 23 липня 2024 року по 30 вересня 2024 року 7700 грн 00 коп.;

-комісія 2200 грн 00 коп.;

-неустойка 5500 грн 00 коп.

Крім того, представником позивача до позовної заяви додано копію скріншоту із сайту Національного банку України відносно абонента-надавача послуг системи BankID ТОВ «Споживчий центр» (а.с.3); копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.13); копії документів на підтвердження повноважень представника (а.с.7-8).

Будь-яких інших доказів чи клопотань про їх витребування представником позивача подано не було.

Відповідно до ст. ст. 11, 13, 14 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як це передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу ст.ст. 626, 628 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч.2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо) яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Докази мають бути належними, допустимими та достовірними.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦРК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 16 вересня 2020 року, вбачається, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 року, передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно п.63 вищезазначеного Положення виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити:

1) назву документа (форми);

2) дату складання;

3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи;

4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта;

5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

Відповідно до п.46 вищезазначеного Положення відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками здійснюється на підставі платіжних інструкцій, наданих/складених відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України з питань безготівкових розрахунків та виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті.

З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 25 травня 2021 року по справі №554/4300/16-ц, вбачається, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 25 травня 2021 року по справі №554/4300/16-ц, вбачається, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Отже, первинними бухгалтерськими документами, які можуть підтвердити факт перерахування коштів на картковий (поточний) рахунок фізичної особи можуть бути платіжна інструкція та виписка з особового рахунку клієнта.

Факт перерахування кредитних коштів представник позивача підтверджує копією листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 21-1505 від 15 травня 2025 року (а.с.11), що не є належним доказом на підтвердження факту перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача чи встановлення на ньому кредитного ліміту.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 у відзиві на позов визнає факт отримання нею кредитних коштів у розмірі 11000 грн 00 коп. за Кредитним договором № 23.07.2024-100000322 від 23 липня 2024 року.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Зважаючи, що кредитний договір був підписаний відповідачем, ОСОБА_1 у відзиві на позов визнала факт отримання нею кредитних коштів в розмірі 11000 грн 00 коп., суд вважає доведеним та таким, що не підлягає доказуванню, факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 11000 грн 00 коп. за Кредитним договором № № 23.07.2024-100000322 від 23 липня 2024 року. В цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача процентів в розмірі 7700 грн 00 коп., слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст.1056-1 ЦК України тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Із Паспорт споживчого кредиту (а.с.22) вбачається, що процентна ставка складає 371,2 % річних.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 569/15311/21 (провадження № 61-11750св22) зазначено, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

Матеріали справи містять довідку-розрахунок (а.с.12), відповідно до якої заборгованість за Кредитним договором № 23.07.2024-100000322 від 23 липня 2024 року станом на 30 вересня 2024 року складає 26400 грн 00 коп., а саме:

- заборгованість за тілом кредиту 11000 грн 00 коп.;

- заборгованість за процентами за період із 23 липня 2024 року по 30 вересня 2024 року 7700 грн 00 коп.;

- комісія 2200 грн 00 коп.;

- неустойка 5500 грн 00 коп.

Будь-якого розрахунку заборгованості із зазначенням щомісячних нарахувань за кредитним договором та сплати заборгованості відповідачем за ним чи виписки з особового рахунку представником позивача подано не було.

Зважаючи на відсутність вищезазначених доказів, наявність у відзиві на позов інформації про часткове погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором, неможливість перевірити суду правильність та правомірність нарахування позивачем процентів на підставі поданих ним доказів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення із відповідача процентів в розмірі 7700 грн 00 коп.

Що стосується вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача комісії , суд дійшов наступних висновків.

Пункт 4.4. Кредитного договору № 23.07.2024-100000322 від 23 липня 2024 року передбачає право Кредитора нарахувати комісію та облікувати її в день видачі кредиту.

Відповідно до Паспорта споживчого кредиту за надання кредиту передбачена комісія в розмірі 2200 грн 00 коп., яка нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту.

Враховуючи, що відповідач визнає, що підписувала вищезазначений кредитний договір, отримала кредитні кошти, комісія була нарахована відповідачу за надання кредиту, стягненню із відповідача на користь позивача підлягає комісія в розмірі 2200 грн 00 коп.

Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача неустойку в розмірі 5500 грн 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до п.13 Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) Кредитного договору № 23.07.2024-100000322 від 23 липня 2024 року неустойка: 110 грн 00 коп., які нараховуються за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.

У позовній заяві представник позивача посилається на те, що пеня була за даним кредитним договором нарахована у відповідності до Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин) у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.

Відповідач допустила порушення в частині виконання зобов`язань за Кредитним договором № 23.07.2024-100000322 від 23 липня 2024 року, позивач правомірно нарахував неустойку. Разом з тим, до позовної заяви представником позивача не додано розгорнутого розрахунку заборгованості чи виписки із особового рахунку, що позбавляє суд можливості перевірити правильність нарахування пені за неналежне виконання зобов`язань за даним кредитним договором.

З правових позицій Великої Палата Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц., вбачається, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.

Як зазначалося вище, у відповідності до ст.89 ЦРК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів.

Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17 зазначив, що «в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем суд має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованості за Кредитним договором № 23.07.2024-100000322 від 23 липня 2024 року в розмірі 13200 грн 00 копі., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 11000 грн 00 коп., заборгованість за комісією 2200 грн 00 коп. В задоволенні частини вимог про стягнення із ОСОБА_1 відсотків та пені слід відмовити в зв`язку із ненаданням позивачем належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп., пропорційно розміру задоволених позовних вимог (2422 грн 40 коп.: 100% х 50% = 1211 грн 20 коп.).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 80, 81, 141, 263-265, 268, 273, 274, 277, 279, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором № 23.07.2024-100000322 від 23 липня 2024 року в розмірі 13200 (тринадцять тисяч двісті) гривень 00 копійок, в тому числі заборгованість за тілом кредиту 11000 (одинадцять тисяч) гривень 00 копійок, комісія 2200 (дві тисячі двісті) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Саксаганського, 133-А; ;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована по АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Я. І. Керекеза