Справа № 522/1899/25
Номер провадження № 2/0186/590/25
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2025 року м.Шахтарське.
Шахтарський міський суд Дніпропетровської області
в складі: головуючого - судді Янжули С. А.,
при секретарі - Лиман Н.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шахтарському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, орган опіки та піклування - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,
14 березня 2025 року в провадження головуючого - судді Шахтарського міського суду Дніпропетровської області - Янжули С.А., надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, орган опіки та піклування - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.
Зміст позовних вимог
Просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним своїх дітей: ОСОБА_4 , 2008 року народження, та ОСОБА_5 , 2010 року народження.
Процесуальні дії у справі
Ухвалою суду від 01 квітня 2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 02 червня 2025 року в справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою суду від 29 серпня 2025 року до участі в справі було залучено орган опіки та піклування - Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримують, просять їх задовільнити, не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату розгляду справи повідомлена належним чином за місцем реєстрації через оголошення на офіційному веб-сайті "Судова влада України", про причини неявки суд не сповістила, заяви про розгляд справи в її відсутність не надходило, відзив на позовну заяву не надала. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Представника третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про дату розгляду справи повідомлені належним чином, орган опіки та піклування - Пересипської районної адміністрації Одеської області надав заяву про розгляд справи в їх відсутність, просить ухвалити рішення в інтересах неповнолітніх дітей.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи встановлені судом та мотиви суду
Судом установлено, що 11 березня 2005 позивач зареєстрував шлюб із відповідачем.
Від даного шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , двоє з яких є неповнолітніми.
Сторони по справі, разом з дітьми, зареєстровані та проживали в с.Картушине, м.Ровеньки, Луганської області.
У травні 2023 року відповідач, разом зі старшим сином, виїхала до м.Одеси, додому вони не повернулися, з 11 травня 2023 року зв`язок між позивачем та відповідачем був втрачений. Позивач, разом з двома неповнолітніми синами, залишився проживати за місцем реєстрації, намагався відшукати дружину, але результату не досяг.
13 листопада 2024 року позивач, разом з неповнолітніми синами, виїхав з Луганської області до м.Одеси.
Таким чином, з травня 2023 року відповідач покинула позивача та двох їх неповнолітніх дітей, самоусунулася від виховання дітей, не цікавиться їх життям та здоров`ям, матеріально їх не забезпечує, діти проживають з позивачем, знаходяться на його повному утриманні, він самостійно виховує їх та утримує.
03 червня 2025 року рішенням Пересипського районного суду м.Одеси №523/7197/25 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання двох синів: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до їх повноліття.
Актом обстеження житлово-побутових умов від 26 червня 2025 року підтверджується, що неповнолітні діти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , як ВПО, з 23 грудня 2024 року по теперішній час проживають у м.Одесі, разом з батьком - ОСОБА_1 . Житлово-побутові умови добрі, батьком створені всі необхідні умови для життя та розвитку дітей, вихованням та утриманням дітей займається їх батько. Мати дітей з дітьми не проживає з 05 травня 2023 року, їх вихованням не займається, матеріально не забезпечує, на зв`язок не виходить, її місце перебування невідоме.
Довідками Одеського ліцею №41 Одеської міської ради від 02 червня 2025 року підтверджується, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є учнями вказаного ліцею.
Інших близьких родичів дітей, окрім батька, не встановлено.
Відповідно до частини 1 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно статті 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Частиною 2 статті 150 СК визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За приписами статті 155 СК здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Законодавством встановлені права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим є інтереси дитини, вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Разом з тим, частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 участі у вихованні двох неповнолітніх синів не бере, не піклується про них, матеріально не забезпечує, її місцезнаходження невідоме.
Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Зі змісту статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 р. прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Суд наголошує, що законом не визначено іншого порядку встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на утриманні особи, тобто, відсутній державний або інший орган, який уповноважений посвідчувати такий факт.
Також суд бере до уваги, що встановлення такого факту не позбавляє відповідача батьківських прав та не встановлює неможливість її участі у вихованні дітей в майбутньому.
Зважаючи на наведені обставини, які підтверджуються дослідженими доказами, суд дійшов переконання про доведеність факту самостійного виховання та утримання батьком - ОСОБА_1 неповнолітніх дітей - ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , самоусунення матері - ОСОБА_2 , від своїх прямих батьківських обов`язків про що також переконливо свідчить байдуже ставлення останньої до наслідків розгляду справи.
Судові витрати позивач просив залишити за собою.
З огляду на викладене позов підлягає задоволенню.
На підставі статей 76, 89, 200, 263-265, 280-283, 354, 355 ЦПК України, -суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, орган опіки та піклування - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей задовільнити.
Встановити факт самостійного виховання та утримання батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Інформація про учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , зареєстрований, як ВПО по АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована по АДРЕСА_1 .

Треті особи: орган опіки та піклування - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, , місцезнаходження: вул.Канатна, буд.134, м.Одеса,

орган опіки та піклування - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, , місцезнаходження: проспект Добровольського, буд.106, м.Одеса.

Повний текст рішення суду складено 30 вересня 2025 року.

Суддя: С.А.Янжула.