І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Лозова Харківської області
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі:
головуючого - Харабадзе К.Ш.,
за участю секретаря - Петренко Ю.С., Діденко І.Ю.,
Справа № 629/3607/25
Номер провадження 2/629/1102/25
відповідач Державна інноваційна фінансово-кредитна установа
третя особа Державна служба України з питань праці в особі Центрального міжрегіонального управління
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу про визнання протиправним наказу
Представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання протиправним наказу, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.09.2020 ОСОБА_1 призначено першим заступником голови правління ДІФКУ, згідно наказу ДІФКУ за №97-к/тр з 02.09.2020. 30 травня 2022 року на позивача покладено виконання обов`язків голови правління ДІФКУ, згідно наказу Мінстратегпрому від 30.05.2022 за №8/п. 27.01.2025 визнано таким, що втратив чинність наказ Мінстратегпрому від 30.05.2022 за №8/п. Згідно наказу Мінстратегпрому від 27.01.2025 за №2/п та ОСОБА_1 припинив виконання обов`язків голови правління з 27.01.2025. Таким чином, позивач на законних підставах виконував обов`язки голови правління ДІФКУ майже три роки, з 30.05.2022 по 27.01.2025, будь-яких зауважень збоку керівництва профільного міністерства та самого Міністра він не мав. 19.02.2025 ОСОБА_1 ознайомлено з окремим дорученням голови правління ДІФКУ від 19.02.2025 за №6, згідно якого позивач зобов`язаний передати начальнику відділу комунікаційної діяльності ОСОБА_2 адміністрування офіційної сторінки ДІФКУ у соціальній мережі «Фейсбук». 21 лютого 2025 року ОСОБА_1 ознайомлено з дорученням голови правління №7, згідно якого позивачу доручено надати уповноваженому з антикорупційної діяльності ОСОБА_3 пояснення, щодо невиконання доручення від 19.02.2025 за №6. Того ж дня, позивач надав пояснення доповідною запискою від 21.02.2025 за №83, у якому він посилався на мобінг його зі сторони голови правління пана ОСОБА_4 та його в.о. заступника ОСОБА_5 , на незаконність доручення. Жодної реакції, дій та/або відповідей на його пояснення від голови правління ДІФКУ, уповноваженого з антикорупційної діяльності ОСОБА_3 , та останнього, як директора профспілки, позивачем не отримано. 28 лютого 2025 року наказом ДІФКУ за №46-к/тр, ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме, за невиконання окремого доручення від 19.02.2025 за №6. В оскаржуваному наказі не конкретизовано, що саме вчинив чи не вчинив (яку конкретну норму він порушив) позивач, а лише зазначено загальну норму: «за порушення трудової дисципліни, а саме невиконання окремого доручення». Про порушення своїх прав, ОСОБА_1 стало відомо 28.02.2025, а відтак тримісячний строк для подання ним до суду такої позовної заяви не порушено, він спливає 28.05.2025. За подання даного позову немайнового характеру (основна та похідна від неї позовна вимога, які неможливо розділити), ОСОБА_1 згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір» сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн. (1 211,20 грн. х0.8 (коефіцієнт для пониження розміру ставки судового збору), суми витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які позивач очікує понести та частково вже поніс у зв`язку з розглядом даної справи у суді першої інстанції, складає 12 000,00 грн., зокрема: -4 000,00 грн. за першу консультацію, вивчення документів, складання правової позиції у справі; -8 000,00 грн. за складання даної позовної заяви у порядку цивільного судочинства. На підстав вищевикладеного, просить визнати незаконним та скасувати наказ голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 28.02.2025 за №46-к/тр про оголошення догани першому заступнику голови правління ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни, а саме невиконання окремого доручення, стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи сплачений за подання даного позову судовий збір у розмірі 968,96 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу.
В письмових поясненнях представник третьої особи Державної служби України з питань праці в особі Центрального міжрегіонального управління зазначила, що в Україні врегульовано на законодавчому рівні права та гарантії для працівників, які постраждали від проявів мобінгу на робочому місці. 11 грудня 2022 року набув чинності Закон України від 16.11.2022 No 2759-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)». Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням). Вчинення мобінгу (цькування) заборонено.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, брав участь через свого представника адвоката Зеленського М.С., який у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі.
Представник третьої особи Державної служби України з питань праці в особі Центрального міжрегіонального управління в судовому засіданні підтримала надані суду письмові пояснення.
Представник відповідача Державної інноваційної фінансово-кредитної установи у судові засідання, які призначалися судом, неодноразово не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Щодо судового засідання, призначеного на 30.09.2025, то представник відповідача просив його відкласти, посилаючись на те, що перебуватиме у відпустці.
Суд враховує, що представники відповідача неодноразово в судові засідання не з`являлися ні особисто, ні в режимі відеоконференцзв`язку, що перебування у відпустці представника відповідача станом на 30.09.2025, завчасно повідомленого про дату та час судового засідання, не є підставою для відкладення судового засідання, оскільки відповідач не був позбавлений можливості залучити до участі у справи іншого представника, і тому, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наданих сторонами доказів.
Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, доходить до такого.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів /ч. 1 ст. 4 ЦПК України/.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків /ст. 12 ЦПК України/.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності /ст. 13 ЦПК України/.
Судом встановлено, що згідно наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №97-к/тр від 01.09.2020 ОСОБА_1 з 02.09.2020 призначено першим заступником голови правління.
Наказом Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України №8-п від 30.05.2022 на ОСОБА_1 покладено обов`язки голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 30.05.2022 до призначення голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи.
Наказом Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України № 21/п від 27.01.2025, визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України від 30.05.2022 №8-п «Про покладення обов`язків голови ДІФКУ на ОСОБА_1 ».
Наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 3-к/тр від 27.01.2025 в.о. голови правління С.Шкуракова припинено виконання обов`язків голови правленні Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 27.01.2025.
Окремим дорученням Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 7 від 21.02.2025 першому заступнику голови правління Шкуракову С.О. доручено надати уповноваженому з антикорупційної діяльності ОСОБА_10 пояснення щодо невиконання окремого доручення голови правління ДІФКУ № 6 від 19.02.2025. Термін виконання до 12:30 год. 21.02.2025.
Наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 46-к/тр від 28.02.2025 першому заступнику голови правління ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме, невиконання окремого доручення.
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
У справах, у яких оспорюється незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, саме роботодавець повинен довести, що застосування таких заходів стягнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Відповідно до положень ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявлення проступку.
Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення працівника, що порушив трудові обов`язки, характеру порушення, шкідливих наслідків, причинного зв`язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника.
При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника /ч. 3 ст. 149 КЗпП України/.
Виходячи з правової природи інституту дисциплінарної відповідальності, при притягнені працівника до даного виду відповідальності, адміністрація повинна навести конкретні факти допущенного ним невиконання або неналежного виконання покладених на нього трудових обов`язків, тобто важливо, щоб накази роботодавця були обґрунтованими та видавалися у чіткій відповідності з чинним законодавством. Тобто, у наказі про накладання дисциплінарного стягнення - про оголошення працівникові догани обов`язково має бути зазначено, в чому саме полягає порушення, тобто вказано на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.
При цьому, трудові обов`язки, за невиконання яких особа притягується до дисциплінарної відповідальності, повинні бути покладені на працівника законно, відповідати змісту його посадових обов`язків, бути чіткими та зрозумілими, доведеними до відома такого працівника завчасно у встановленому законодавством спосіб.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
Ознаками порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
Питання встановлення обставин проступку та провини працівника, відповідно до ст. 21 КЗпП, віднесено до компетенції власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу, а тому суд, відповідно до приписів ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом або договором.
Підставою застосування догани є вчинення працівником дисциплінарного проступку. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця. Відтак, виходячи з правової природи інституту дисциплінарної відповідальності, при притягненні працівника до даного виду відповідальності, адміністрація повинна навести конкретні факти допущеного працівником невиконання або неналежного виконання покладених на нього трудових обов`язків.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.07.2020 у справі № 554/9493/17 «при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, враховуючи положення ст.81 ЦПК України та особливості вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність притягнення до дисциплінарної відповідальності, саме відповідач повинен довести, що таке притягнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Такий висновок суду в повній мірі кореспондує і позиції Верховного суду, висловленій у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 23.01.2018 року у справі №273/212/16-ц.
Відтак, саме відповідач, на переконання суду, повинен довести, що притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 відбулось з дотриманням усіх вимог трудового законодавства.
Суд, вирішуючи по суті заявлені вимоги, звертає увагу, що відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Так, відповідно до змісту оспорюваного наказу № 46-к-тр від 28.02.2025 «Про оголошення догани», першому заступнику голови правління ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме, невиконання окремого доручення.
Верховний Суд зазначає, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1 - 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо.
У наказі № 46-к-тр від 28.02.2025 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відсутня вказівка на порушення конкретної норми трудової дисципліни, зазначено, що при прийнятті наказу відповідач керувався ст. 147-152 КзпПУ, рішенням правління від 27.02.2025 № 11.
Рішенням правління від 27.02.2025 № 11 було постановлено визнати достатніми підстави, викладені у доповідній записці від 19.02.2025 № Дз.-70, у висновку уповноваженого з антикорупційної діяльності від 20.02.2025 Дз. 80, юридичних висновках від 20.02.2025 Дз. 81, від 26.02.2025 Дз. -97 про притягнення першого заступника голови правління ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення трудової дисципліни, а саме, невиконання окремого доручення.

Підставами для оголошення догани в наказі № 46-к-тр від 28.02.2025, зазначені : окремі доручення голови правління від 19.02.2025 № 6 та від 21.02.2025 № 7, доповідна записка від 9.02.2025 Дз.-70, висновок уповноваженого з антикорупційної діяльності від 20.02.2025 Дз. 80, юридичні висновки відділу юридично-правового супроводу від 20.02.2025 Дз. 81, від 26.02.2025 Дз. -97, пояснювальна записка першого заступника голови правління від 21.02.2025 Дз. -83, Рішення правління від 27.02.2025 № 11, лист ППО ДІФКУ від 18.02.2025 № 2-02/25.

Отже, суд зазначає, що описова частина наказу не містить визначення, який саме дисциплінарний проступок вчинив позивач ОСОБА_1 , обмежившись лише загальним посиланням - невиконання окремого доручення.

При цьому, як вбачається з окремого доручення Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 6 від 19.02.2025 першому заступнику голови правління ОСОБА_1 було доручено передати начальнику відділу комунікаційної діяльності ОСОБА_2 адміністрування офіційної сторінки ДІФКУ у соціальній мережі Фейсбук (https://www.facebook.com/SFIIOfficial). Термін виконання до 09 год. 45 хв. 19.02.2025.

При отриманні даного доручення для виконання ОСОБА_1 на ньому вчинив напис, що він не може виконати це доручення у зв`язку з відстороненням його від виконання посадових обов`язків за наказом № 31-к/тр від 10.02.2025, та повідомив, що права доступу, які необхідні для безперервного управління сторінкою, є у заступника начальника відділу комунікаційної діяльності ОСОБА_11 .

Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.

Перевіряючи правомірність прийняття відповідачем наказу № 46-к-тр від 28.02.2025, суду необхідно з`ясувати, які саме трудові обов`язки були покладені на позивача та в чому конкретно проявилося їх порушення.

Відповідачем надано скриншот екрану з соціальній мережі Фейсбук/а.с.79 зворот/, з якого неможливо визначити його приналежність, адресний рядок з URL-адресою сторінки Facebook відсутній, відомості на створеному скріншоті не ідентифікують сторінку відповідача у соціальній мережі Фейсбук за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 . Доказів про покладення обов`язків адміністрування офіційної сторінки ДІФКУ у соціальній мережі Фейсбук (https://www.facebook.com/SFIIOfficial) на ОСОБА_1 відповідачем суду не було надано. В справі відсутні і докази того, що сторінка у соціальній мережі Фейсбук за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 визначена офіційною сторінкою ДІФКУ.

При цьому, суд зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, у соціальній мережі Фейсбук відповідач має іншу сторінку - ІНФОРМАЦІЯ_3 , і щодо цієї сторінки позивачем було надано суду наказ відповідача від 06.10.2020 № 104, яким підтверджено визначення цієї сторінки як другої офіційної сторінки Установи. В цьому ж наказі також вказано осіб, яким передано права адміністратора, права редакторів, і зазначено про доведення цього наказу до їх відома через систему обміну електронними документами, визначено відповідальну особу за виконання наказу.

Разом з цим, відповідачем не було надано суду доказів, що подібний наказ приймався відповідачем відносно сторінки у соціальній мережі Фейсбук за посиланням https://www.facebook.com/SFIIOfficial, і що на позивача покладалися права адміністрування цієї сторінки, що такий наказ доводився до відома позивача, тобто докази, що трудовим обов`язком позивача являлося адміністрування офіційної сторінки ДІФКУ у соціальній мережі Фейсбук (https://www.facebook.com/SFIIOfficial), докази про ознайомлення позивача з такими обов`язками.

Верховний Суд у наведеній вище Постанові, зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основположних свобод, статті 2 ЦПК України ідея справедливого судового розгляду включає право на змагальні провадження.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 81 ЦПК України на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що у діях позивача роботодавцем належним чином не встановлені ознаки дисциплінарного проступку, та роботодавцем при накладенні стягнення не додержана процедура, передбачена нормами КЗпП України. При винесенні оскаржуваного наказу відповідачем не з`ясовано наявність вини та в чому полягає порушення останнім трудової дисципліни.

Відтак, з урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та досліджених у судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку про неправомірність прийняття відповідачем наказу № 46-к-тр від 28.02.2025 про притягнення позивача ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді догани.

Зважаючи на вищезазначене, суд вважає, що оскаржуваний наказ винесено з порушенням вимог законодавства України, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання його незаконним.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

У відповідності до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального права. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людинивказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи /Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року/.

Враховуючи вищевикладене, на підставі всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, перевіреними в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, суд доходить висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ,4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається Договору № 004/2025 про надання правничої допомоги (у всіх судочинствах) від 11.04.2025 та додатку № 1 до Договору, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Зеленським М.С., адвокат на оплатній основі надає клієнту правничу (правову) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно заяви представника позивача адвоката Зеленського М.С. від 18.09.2025 та додатку № 1 до Договору № 004/2025 про надання правничої допомоги (у всіх судочинствах) від 11.04.2025 вартість наданих послуг склала 18000 гривень.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду , викладених у додатковій постанові від 7 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, провадження № 12-94гс20 .

За частиною першою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою N 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Частина четверта статті 126 ГПК України передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За частиною п`ятою статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Згідно з правових висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладених у додатковій ухвалі від 21 липня 2020 року справа № 915/1654/19, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26лютого 2015року у справі "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір-обґрунтованим.

В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, при зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)

Враховуючи викладене та те, що заявлений розмір витрат на правову допомогу, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правовому допомогу, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, підлягає зменшенню та відшкодуванню у сумі 8000 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений останнім при подачі позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 264, 265,268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, третя особа Державна служба України з питань праці в особі Центрального міжрегіонального управління про визнання протиправним наказу, - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 28.02.2025 за №46-к/тр про оголошення догани першому заступнику голови правління ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни, а саме невиконання окремого доручення.

Стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 968 гривень 96 копійок, витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду . Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1

відповідач Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, , місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Хмельницького Богдана, 65-Б

третя особа Державна служба України з питань праці в особі Центрального міжрегіонального управління, , місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Вавилових, 10

Суддя: Карина ХАРАБАДЗЕ