УХВАЛА

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 148/1550/24

провадження № 61-10217св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Моторне (транспортне) страхове бюро України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Путілін Євген Вікторович, на постанову Вінницького апеляційного суду від 11 липня 2025 року у складі колегії суддів Сала Т. Б., Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилалася на те, що 31 березня 2024 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю належного їй автомобіля марки ВАЗ 21124 та належного ОСОБА_2 автомобіля марки Fiat 500L, відносно якої було складено протокол за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2024 року у справі № 148/836/24 визнано винною у вчиненні вказаного правопорушення.

Згідно з висновком експертного транспортно-товарознавчого дослідження від 23 травня 2024 року № ЕД-19/102-24/9695-АВ, проведеного Вінницьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України (далі - Вінницький НДЕКЦ МВС України), вартість збитків, завданих власнику автомобіля марки ВАЗ 21124, становить 70 204,60 грн.

На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність позивачки застрахована не була.

Зазначала також, що належний ОСОБА_2 автомобіль марки Fiat 500L був застрахований, проте відомостей про наявність у водія «Зеленої картки» немає.

ОСОБА_4 зверталась до МТСБУ із заявою про відшкодування завданих збитків у зв`язку з пошкодженням її автомобіля марки ВАЗ 21124 у розмірі 70 204,60 грн шляхом перерахування вказаної суми на картковий рахунок.

Водночас МТСБУ відмовило їй у регламентній виплаті з тих підстав, що станом на час ДТП відсутній договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо транспортного засобу ВАЗ 21124, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_2 та МТСБУ відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 70 204,60 грн.

Після надходження до суду відзиву на позовну заяву від ОСОБА_2 , до якого остання додала копію страхового свідоцтва «Зелена картка» на автомобіль марки Fiat 500L, ОСОБА_4 подала до суду клопотання про зміну предмета позову, а саме просила стягнути відшкодування матеріальної шкоди у зазначеному розмірі з МТСБУ.

МТСБУ подало до суду заперечення на клопотання позивачки про зміну предмета позову, посилалось на нечинність страхового свідоцтва «Зелена картка» на автомобіль марки Fiat 500L, надавши підтверджуючи документи, після чого ОСОБА_4 подала до суду заяву про залишення без розгляду поданого нею клопотання про зміну предмета позову.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Тульчинський районний суд Вінницької області рішенням від 09 квітня 2025 року (у складі судді Ковганича С. В.) позов ОСОБА_3 задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 70 204,60 грн.

У частині позовних вимог до МТСБУ про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у позові до МТСБУ, місцевий суд керувався тим, що цивільно-правова відповідальність належного ОСОБА_2 транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, не була застрахована, оскільки на час ДТП був відсутній діючий страховий сертифікат «Зелена картка».

Належний позивачці транспортний засіб ВАЗ 21124 на час ДТП не відповідав вимозі пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки не був забезпеченим.

Враховуючи те, що у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених частиною другою статті 1187, пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України, для відшкодування ОСОБА_2 майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, у розмірі 70 204,60 грн, визначеному висновком експертного дослідження Вінницького НДЕКЦ МВС України від 23 травня 2024 року.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Животовська Г. М., оскаржила його до апеляційного суду.

В апеляційній скарзі відповідачка зазначала, що суд першої інстанції помилково вважав, що автомобіль марки Fiat 500L, яким керувала ОСОБА_2 , не був застрахований, зокрема, що страхове свідоцтво «Зелена картка» на автомобіль не було чинним на час ДТП. Місцевий суд взяв до уваги як доказ відповідь Страхового бюро Італії про те, що автомобіль марки Fiat 500L, державний номерний знак НОМЕР_2 , не має страхового свідоцтва («Зелена картка» не може бути ідентифікована). Водночас у запиті невірно вказано тип транспортного засобу та вказано номер страхового свідоцтва («Зеленої картки»). Отже, зазначений доказ не є допустимим, належним та достовірним доказом на підтвердження того, що цивільно-правова відповідальність належного ОСОБА_2 транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, не була застрахована.

Вінницький апеляційний суд постановою від 11 липня 2025 року рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 квітня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 70 204,60 грн та судових витрат скасував та ухвалив в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовив.

У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд керувався тим, що оцінку доказів, зокрема відповіді № 02?І?UA?24/20620.1 Страхового бюро Італії про перевірку інформації щодо «Зеленої картки» транспортного засобу Fiat 500L, державний номерний знак НОМЕР_3 , здійснено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Зокрема, вважав, що МТСБУ у запиті щодо страхового сертифіката «Зелена картка» неправильно вказало категорію транспортного засобу, неповно зазначило інформацію в графі «марка та/або модель транспортного засобу», а також незаповненою залишилася графа «номер страхового поліса» та решта граф розділу «власник транспортного засобу» (ім`я, країна, адреса / номер, додаткова інформація тощо).

У зазначеній відповіді не вказано про нечинність страхового сертифікату транспортного засобу Fiat 500L, належного ОСОБА_2 .

Отже, виснував, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована на підставі страхового сертифіката «Зелена картка», який був чинним на момент ДТП, і за загальним правилом вона має бути відшкодована за рахунок регламентних виплат МТСБУ.

Водночас зазначив, що рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до МТСБУ в апеляційному порядку не оскаржувалося, позивачка у відзиві на апеляційну скаргу просила залишити його без змін.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2025 року, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Путілін Є. В., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі № 349/487/21 (провадження № 61-8156св22).

Також заявниця підставою касаційного оскарження зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також посилається на те, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Позивачка мотивує касаційну скаргу тим, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, статтю першу Закону України «Про автомобільний транспорт», підпункт 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, під час оцінки доказів.

Зазначає, що ОСОБА_2 не була позбавлена можливості спростовувати докази у визначеному процесуальним законом порядку. Зокрема, відповідачка не подавала до суду клопотань про витребування доказів, інших документів щодо чинності страхового свідоцтва «Зеленої картки» на автомобіль Fiat 500L, державний номерний знак НОМЕР_2 , суду не надала.

Отже, вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо покладення обов`язку з відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, у розмірі 70 204,60 грн саме на ОСОБА_2 , транспортний засіб якої був незабезпечений.

Також посилається на те, що судове рішення, ухвалене апеляційним судом, не узгоджується з основними засадами цивільного судочинства, є несправедливим, оскільки за наявності правових підстав для задоволення позову позивачку фактично позбавили права на відшкодування матеріальної шкоди.

У серпні 2025 року МТСБУ надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому посилається на необґрунтованість доводів заявниці, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У вересні 2025 року ОСОБА_2 надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що висновки апеляційного суду по суті спору є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують. Просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Касаційну скаргу подано до Верховного Суду ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Путілін Є. В., у серпні 2025 року.

Верховний Суд ухвалою від 13 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження, витребував матеріали справи з Тульчинського районного суду Вінницької області.

Підставами для відкриття касаційного провадження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

У серпні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 17 вересня 2025 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися стосовно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, потрібно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (Levages Prestations Services v. France, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; Brualla Gomez de la Torre v. Spain, № 26737/95, §§ 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10?р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із фільтрів для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбаченим за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res udicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини 9 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

У цій справі ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, у розмірі 70 204,60 грн, отже, ціна позову становить суму, яка станом на 01 січня 2025 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн).

Отже, судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга, подана ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Путілін Є. В., не містить посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.

Не встановлені такі підстави і Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Так, заявниця укасаційній скарзі посилається на суспільну значимість необхідності формулювання Верховним Судом у цій справі єдиної правової позиції щодо належного підтвердження чинності страхового поліса «Зелена картка» у контексті спірних правовідносин.

Наведені доводи, а також незгода заявниці з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності належного обґрунтування у касаційній скарзі наявності підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не можуть розглядатися як обставини, що впливають на визначення справи як такої, що становить для заявниці виняткове (суспільне) значення.

Оцінка судом винятковості справи може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у такій скарзі.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання заявниці на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду, а також посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права в подібних правовідносинах є підставами касаційного оскарження судових рішень, що передбачено пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводами, які у розумінні підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджують наявність випадків, які дають право вважати судове рішення у малозначній справі таким, що підлягає касаційному оскарженню.

Отже, у касаційній скарзі заявниця належним чином не обґрунтувала винятків, за яких судове рішення у малозначній справі може бути переглянуто у касаційному порядку, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) зазначила, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити.

Зважаючи на викладене, оскільки Верховний Суд помилково відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Путілін Є. В., на постанову Вінницького апеляційного суду від 11 липня 2025 року, яка не підлягає касаційному оскарженню, касаційне провадження необхідно закрити.

Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для його касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційне провадження підлягає закриттю, немає підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394, 396 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Путілін Євген Вікторович, на постанову Вінницького апеляційного суду від 11 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік