Дата документу 30.09.2025 Справа № 317/6681/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/6681/23 Головуючий у І інстанції: Каряка Д.О. Провадження № 22-ц/807/1608/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковтуна Владислава Ігоровича на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Степненська сільська рада Запорізького району Запорізької області, про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом відновлення меж,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Степненська сільська рада Запорізького району Запорізької області, про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом відновлення меж.

В обґрунтування позову зазначено, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку та господарсько-побутових будівель, що розташовані по АДРЕСА_1 . Садиба знаходиться на земельній ділянці, призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку та господарсько-побутових будівель. Житловий будинок та господарсько-побутові будівлі збудовані в період 1953-1990 р.р. Межі земельної ділянки, яка обслуговує садибу позивача склалися та існують з 1978 року.

ОСОБА_2 є власником сусіднього домоволодіння АДРЕСА_1 та межує з земельною ділянкою позивача. Між садибами сторін, відповідач спорудив бетонний паркан висотою приблизно 2 метри, який порушує встановлену межу.

За твердженням ОСОБА_1 , бетонний паркан, зведений відповідачем, зміщений на територію її землеволодіння приблизно на відстань 0,7 метра. Літня кухня позивача, розташована на її території, знаходиться на відстані 0,53 м від межі ділянки, по якій відповідач збудував залізобетонний паркан.

Внаслідок такого розташування паркану, у будівлі позивача відсутній доступ світла, немає проходу для обслуговування стіни, у зв`язку з чим, стіна літньої кухні від фундаменту заражена грибком. У літній кухні тримається стійкий неприємний виражений сморід.

Отже, відповідач встановив паркан на відстані, що порушує санітарні норми, встановлені ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень», відповідно до яких відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м.

Тростнічкова О.Г. неодноразово зверталась до ОСОБА_2 з метою вирішення питання про перенесення паркану від її літньої кухні, однак він ухилився від такого вирішення, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутись до Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

Актом обстеження земельної ділянки позивача у АДРЕСА_1 від 24.10.2023 були встановлені такі порушення: земельна ділянка ОСОБА_2 огороджена зі сторони ОСОБА_1 залізобетонним парканом випуклою формою висотою у 2 метри; відстань у найвужчому місці від будівлі літньої кухні позивача складає 0,53 м; літня кухня позивача від фундаменту заражена грибком; конфігурація земельної ділянки ОСОБА_2 не відповідає кадастровому плану його земельної ділянки. На підставі вказаного Акту Узгоджувальна комісія Степненської сільської ради з розгляду земельних спорів 24.10.2023 ухвалила рішення № 2, яким рекомендувала відповідачу встановити паркан згідно з кадастровим планом відповідно до будівельних норм, однак вказане рішення відповідач не виконав, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду з відповідним позовом за захистом її порушених прав щодо користування земельною ділянкою.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняті частини земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом перенесення паркану та встановлення його відповідно до лінії умовного позначення меж земельної ділянки за власний рахунок та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині стягнення з неї витрат зі сплати судового збору, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковтуна В.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2025 року в частині стягнення судового збору.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_1 має інвалідність 2 групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення, та є підставою для звільнення її від сплати судового збору.

У своєму відзиві представник ОСОБА_2 адвокат Гайдук С.П. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін. Зокрема, зазначає, що на час подання позову ОСОБА_1 не була звільнена від сплати судового збору, тому наявні підстави для стягнення з неї судового збору за подання позовної заяви.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів звертає увагу, що оскільки ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковтуна В.І. оскаржує рішення тільки в частині стягнення з неї витрат зі сплати судового збору, апеляційний суд переглядає рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2025 року тільки в частині розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

У судовому засіданні ОСОБА_1 наполягала на задоволенні апеляційної скарги, зміні судового рішення та віднесенні витрат зі сплати судового збору на рахунок Держави.

Представник ОСОБА_2 адвокат Гайдук С.П. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнитиз огляду на таке.

За вимогами п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Стягуючи витрати зі сплати судового збору з ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що її позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити, тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з позивача.

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою, що ОСОБА_1 звільнена від сплати удового збору, тому такі витрати слід було віднести на рахунок Держави.

Так, згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 від 28.02.2024 має інвалідність другої групи.

Зазначене також підтверджено копією Довідки акта огляду медико-соціальної комісії № 459270 від 05.02.2024 Серії 12 ААГ.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

З огляду на вищевикладене, оскільки ОСОБА_1 звільна законом від сплати судового збору, висновок суду про стягнення з неї таких витрат є помилковим.

Доводи представника ОСОБА_2 адвоката Гайдука С.П. про те, що на час звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 не мала підстав для її звільнення від сплати судового збору, не спростовують факту наявності у неї статусу особи з інвалідністю ІІ групи станом на час ухвалення рішення та розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

За таких обставин, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2025 року, виклавши другий абзац його резолютивної частини в такій редакції: «Витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок Держави.»

В іншій частині рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2025 року не оскаржувалось та в апеляційному порядку не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковтуна Владислава Ігоровича задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 червня 2025 року у цій справі змінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини в такій редакції:

«Витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок Держави.»

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: