Дата документу 30.09.2025 Справа № 334/5514/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5514/24 Головуючий в 1-й інстанції Філіпова І.М.
Провадження №22-ц/807/1511/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Зубенко Олександр Анатолійович, на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2008 році сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від спільного проживання мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через півроку після народження дитини відповідач покинув сім`ю та став проживати окремо. З того часу дитина проживає разом з матір`ю та перебувала на її повному утриманні.

22.08.2015 позивачка уклала шлюб з ОСОБА_4 , змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ». Дитина перебуває під їх спільним з чоловіком виховання та утриманням.

З часу припинення сімейних відносин відповідач по теперішній час фактично відокремився від позивачки з дитиною, не з`являється до неї, не приймає участі у її вихованні, проживає окремо, відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та взагалі не надає жодної фактичної допомоги у вихованні дитини. Аліменти відповідач жодного разу не сплачував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість на теперішній час у розмірі 277 105,51 грн. Відповідач постійно ухиляється від покладених на нього батьківських обов`язків.

Спосіб життя відповідача суперечить її моральним принципам та інтересам у житті. За період спільного життя відповідач вів аморальний спосіб життя, який продовжує і до сьогодні.

Позивачка має житло, що відповідає санітарним нормам, самостійно виховує доньку, постійно піклується та повністю матеріально її забезпечує.

Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до матері та до доньки, піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери, з його ініціативи між сторонами постійно виникали сварки.

Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникали в їх сім`ї, не здатен підтримувати нормальну атмосферу в спілкуванні з донькою, піклуватися про побудову нормальних відносин між ними на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, як передбачено вимогами ст. 55 СК України.

Позивачка любить свою дочку та спроможна самостійно забезпечити її всім необхідним. Позивачка самостійно слідкує за її станом здоров`я, розвитком, виховує та піклується про неї, з дочкою в неї сформована психологічна прив`язаність. З часу припинення спільного життя батько жодного разу до дитини не з`являвся, а дочка повністю втратила з ним контакт та зв`язок.

Відповідач як батько дитини повністю відмовився від її виховання, не цікавиться взагалі її розвитком та життям, не відвідує її, не дзвонить, він самостійно відокремив своє життя від дитини, тому позивач вважає, що дочка йому не потрібна. Навіть з часу військових дій відповідач жодного разу не поцікавився долею дитини, її умовами проживання, місцем перебування, психічним станом та наявністю коштів для поживання.

Зазначені вище факти позивачка розцінює як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. У зв`язку із чим ОСОБА_1 просить позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Зубенка О.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом безпідставно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, показання свідків зі сторони позивача, думку дитини. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач від народження дитини не виконує батьківські обов`язки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Дерев`янко І.О. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Останній бажає приймати участь у вихованні своєї дитини, стосунки з якою погіршилися через неприязні стосунки з позивачкою.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідач і його представник адвокат Дерев`янко І.О., представник органу опіки і піклування не з`явилися, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.

Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаних осіб за наявними у справі доказами, письмовими запереченнями і висновками.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 і її представника адвоката Зубенка О.А., думку неповнолітньої ОСОБА_3 , яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відсутні правові підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Останній фактично до 2022 року спілкувався з дитиною, приймав участь у її утриманні і вихованні, бажає відновити і налагодити стосунки, які погіршилися останнім часом. Застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним та невиправданим, сімейні стосунки між дочкою та батьком можуть бути відновлені, особливо якщо батько докладатиме зусиль для покращення їх стосунків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_3 , батьком якої вказаний ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Згідно копії свідоцтва про шлюб, 22.08.2015 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_4 , змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с. 8).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку, починаючи стягнення з 28.09.2015 року (а.с. 9).

Згідно розрахунку ВП75137259 заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем ОСОБА_8 розмір заборгованості відповідача по аліментам складає 277105,51 грн. (а.с. 11).

Відповідно до копії довідки №30/29-22-38 від 30.05.2024, виданої начальником відділу Дніпровського ДВС, ОСОБА_1 не отримувала аліменти з ОСОБА_2 у період з 01.01.2016 по 01.05.2024 за виконавчим листом №332/5216/15, виданим 23.05.2024 Ленінським районним судом м. Запоріжжя (а.с 12).

Проте, відповідачем надано копію розрахунку ВП75137259 заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем ОСОБА_8 , відповідно до якого розмір заборгованості по аліментам станом на 01.07.2024 року складає 116 750,09 грн. (а.с. 70-71).

Відповідачем надано копію постанови про відкриття виконавчого провадження №75137259 за виконавчим листом №332/5216/15, виданим 23.05.2024 Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якого судом встановлено, що виконавчий лист позивач отримала 23.05.2024, виконавче провадження відкрито 27.05.2024 (а.с. 10, 69).

Із особистих пояснень ОСОБА_1 , судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 добровільно сплачував аліменти, проте у розмірі, який, на думку позивачки, не відповідає понесеним нею витратам на утримання дочки.

Згідно копії характеристики ОСОБА_3 , виданої Запорізьким академічним ліцеєм №46 Запорізької міської ради 19.06.2024 №302, ОСОБА_3 навчається у гімназії з десятого класу, має достатній рівень навчальних досягнень. Мати дитини приділяє належну увагу вихованню доньки, відвідує онлайн батьківські збори, підтримує постійний зв`язок зі школою та класним керівником, контролює її навчання (а.. 13).

Згідно довідки №301 від 19.06.2024 року, виданої Запорізьким академічним ліцеєм №46 Запорізької міської ради, адміністрація ліцею та класний керівник 10-Г класу ОСОБА_9 підтверджують, що ОСОБА_2 , батько учениці 10-Г класу ОСОБА_3 жодного разу не відвідував батьківські збори, не цікавився навчання дитини та її поведінкою у ліцеї, з класним керівником не спілкувався у 2023-2024 навчальному році (а.с. 14).

Відповідно до довідки Запорізької гімназії №75 Запорізької міської ради №01-34/140-6 від 25.06.2024 року, зі слів класного керівника, батько дитини, ОСОБА_2 , ніколи не відвідував заклад освіти, успіхами дитини не цікавився, батьківські збори не відвідував, не спілкувався з класним керівником (а.с. 15).

Згідно характеристики випускниці 9-Б класу Запорізької гімназії №75 Запорізької міської ради, ОСОБА_3 навчалася у гімназії з першого класу (з 2014 року), володіла навчальним матеріалом на низькому та середньому рівнях. Мати ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_4 намагалися приділяти достатню увагу вихованню доньки (а.с. 16).

Згідно копії довідки районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 07.06.2024, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (донька), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (син), ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (син) (а.с. 18).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб , ОСОБА_2 одружився 15.05.2015 з ОСОБА_12 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_13 ) (а.с. 67).

ІНФОРМАЦІЯ_7 у ОСОБА_2 та ОСОБА_14 народився син, ОСОБА_3 (а.с. 66).

Також в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , пояснення яких викладені в рішенні суду, а також містяться на технічному записі судового засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 3 СК України передбачено, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

За приписами ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року в справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року в справі № 461/7447/17, від 05 березня 2025 року в справі № 336/1230/23,від 21 травня 2025 року в справі № 383/1182/23.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Наведені ОСОБА_1 обставини щодо неналежної участі відповідача в утриманні і вихованні дитини не можуть бути достатніми підставами відповідно до статті 164 СК України для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

Усупереч наведеним положенням ЦПК України позивачка ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не надала достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку.

Достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлені.

Твердження позивача щодо аморального способу життя відповідача не знайшло свого підтвердження ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, на який посилається позивач, колегія суддів виходить з такого.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, відповідно до Постанов Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21), від 20 грудня 2023 року в справі № 522/20260/21.

З матеріалів справи видно, що висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 17.01/01-27/1096 від 24.12.2024 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 рекомендовано позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 151-154).

Даний висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

В свою чергу висновок органу опіки та піклування не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно дітей.

У вказаному висновку органу опіки та піклування не наведено жодних даних намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батька до дітей, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 має стати на користь інтересам дитини.

При наданні такого висновку орган опіки виходив з тих відомостей, які були надані позивачем, який зацікавлений в розгляді справи. При цьому сама перевірка проведена формально.

Отже, зазначений висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 17.01/01-27/1096 від 24.12.2024 є неповним та необ`єктивним, тому обґрунтовано не врахований судом першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

В суді першої інстанції надала свої пояснення неповнолітня ОСОБА_3 , які викладені в рішенні суду, а також містяться на технічному записі судового засіданні, та які підтвердила і в суді апеляційної інстанції.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів.

Та обставина, що неповнолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю та має гарні відносини з вітчимом, а також її бажання бути усиновленою ОСОБА_4 та те, що останній є уособленням ідеалу батька для неповнолітньої, не є достатніми підставами для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не ґрунтуватиметься на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, колегія суддів вважає, що неврахування судом першої інстанції думки неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо позбавлення її батька батьківських прав є виправданим.

Апеляційний суд у цій справі не встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Бажання дитини носити прізвище свого вітчима не може бути достатньою підставою для задоволення позову.

Таким чином, оскільки поведінка відповідача загалом свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки, а також з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав апеляційний суд у контексті конкретних обставин цієї справи погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

Та обставина, що батько рідко цікавиться життям дитини, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Колегія суддів зауважує, що факт стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Крім того, суд першої інстанції правильно прийняв до уваги, що виконавчий лист за рішенням від 21.12.2015 року про стягнення аліментів з відповідача, ОСОБА_1 отримала та пред`явила до виконання за місяць перед подачею позову про позбавлення батьківських прав, приховала інформацію від державного виконавця про добровільну сплату відповідачем аліментів, що свідчить про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 .

Таким чином, твердження позивача, що відповідач ухилявся від утримання дитини, не сплачував аліменти та утримання дитини було покладено виключно на позивача не відповідає дійсності.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду як приклад неправильного застосування норм права є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення не суперечить загальним висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах. Крім того, наявність підстав для позбавлення батьківських прав слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Отже, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дитини є правильними.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Зубенко Олександр Анатолійович,залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2025 рокув цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Дата складання повної постанови 01 жовтня 2025 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков