____________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/388/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Скриль Ю.А.,

за участю секретаря судового засідання Остапчук О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одесі у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування про розірвання шлюбу, визначення місця мешкання дитини з матір`ю,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 01.08.2024 року звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця мешкання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 27.09.1997 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, за актовим записом № 1276. Від шлюбу у сторін народилося троє дітей: син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Як зазначила позивачка, сімейне життя між сторонами не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейне життя, виховання дітей, що призвело до втрати почуттів любові та поваги. Тривалий час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, припинили спілкування, шлюбно-сімейні відносини мають формальний характер. Позивачка стверджує, що подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить їх інтересам. Відповідач час від часу проявляє агресію щодо неї, називає нецензурними словами, навіть в присутності дітей, що негативно впливає на їх психологічний стан. В пориві гніву застосовує фізичну силу. Після припинення шлюбних відносин позивачка з дітьми змушена проживати в орендованій квартирі, тому як відповідач вигнав їх з квартири. Відповідач з дітьми не спілкується, матеріальної допомоги на їх утримання не надає. Майновий спір на момент розірвання шлюбу між сторонами відсутній. Намагання позивачки вирішити спір в позасудовому порядку до позитивного результату не призвели.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа розподілена судді Скриль Ю.А.

Ухвалою судді від 05.08.2024 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 03.09.2024. Відповідачу визначений пятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для надання відзиву на позовну заяву.

Відповідач у визначений строк, відзив, заперечення на позов, не надав. Зустрічний позов не пред`явив.

Підготовче засідання, призначене на 03.09.2024, 01.10.2024, 22.10.2024, 26.11.2024, 24.12.2024, 28.01.2025, 26.02.2025, відкладалось через неявку відповідача та відсутність висновку про доцільність визначення місця проживання дітей, обов`язок складання та затвердження якого покладений на Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради як орган опіки та піклування та Службу у справах дітей Одеської міської ради (в частині підготовки проекту такого висновку).

У підготовчому засіданні 25.03.2025 представник позивачки адвокат Тодорова Л.М. на запитання суду пояснила, що вона як представник позивачки ОСОБА_1 , після тривалої затримки зі складання проєкту висновку про доцільність визначення місця проживання дітей, вдруге звернулась до Служби у справах дітей Одеської міської ради 03.03.2025 із відповідною заявою, в якій, окрім іншого зазначено про необхідність надати такий висновок у засідання у цивільній справі, розгляд якої здійснюється Київським районним судом м. Одеси.

Листом від 11.03.2025 № 07/2681 Служба у справах дітей повідомила про стан розгляду заяви представника позивачки від 03.03.2025 та рекомендувала надати додаткові документи.

Як пояснила у підготовчому засіданні представник позивачки, вона 14.03.2025 через канцелярію Служби у справах дітей Одеської міської ради подала запитувані документи.

Ухвалою суду від 05.08.2024 про відкриття провадження у справі до справи залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приморську районну державну адміністрацію Одеської міської ради як орган опіки та піклування.

Згідно з рекомендованим поштовим відправленням, копію ухвали, позову з додатками Приморська РДА Одеської міської ради отримала 19.02.2024.

Підготовче засідання, призначене на 16.04.2025, 15.05.2025, не відбулось через відсутність висновку органу опіки та піклування та неявкою відповідача.

У підготовчому засіданні 12.06.25 представник позивачки адвокат Тодорова Л.М. позовні вимоги підтримала та просила їх в частині визначення місця мешкання дітей задовольнити частково, та розглядати питання тільки в частині визначення місця мешкання малолітнього ОСОБА_3 , 2021 року народження, тому як на даний час ОСОБА_6 виповнилося 14 років та він має змогу сам виказувати свою думку з цього питання.Підготовче засідання просила закрити, справу призначити до судового розгляду по суті.

Відповідач у підготовче засідання 12.06.2025 не з`явився, причину неявки суду не сповістив, повідомлений належним чином.

12.06.2025 підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 08.07.2025.

Судові засідання 08.07.2025 та 30.07.2025 відкладені у зв`язку з неявкою відповідача та відсутністю висновку органу опіки та піклування.

22.08.2025 до суду надійшов висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судове засідання 30.09.2025 сторони, представники не з`явились. Представник позивачки надала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує, на примирення не згодна, справу просить розглядати у відсутності позивачки та її представника. Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідач до суду не з`явився, причину своєї неявки не повідомив, відзив та заперечення суду не надав, доводи позивачки не спростував. Усі поштові повідомлення повернуто з відміткою Укрпошти "за закінченням терміну зберігання".

Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлені такі факти та правовідносини.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України).

Згідно з положеннями ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Стаття 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Суд установив, що 27.09.1997 між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , укладений шлюб, який зареєстрований 11.09.1997 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, за актовим записом № 1276.

Вказане підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 06.03.2021 Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Від шлюбу сторони мають трьох дітей: сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується паспортом громадянина для виїзду за кордон НОМЕР_2 , сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , видане Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 07квітня 2011 року, актовий запис № 611 від 07.04.2011 року та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , видане Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 13 березня 2021 року, актовий запис № 284 від 13.03.2021 року.

Як установлено судом, сімейне життя між сторонами не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейне життя, виховання дітей, що призвело до втрати почуттів любові та поваги. Тривалий час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, припинили спілкування, шлюбно-сімейні відносини мають формальний характер. Позивачка доводить, що подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить їх інтересам. Відповідач час від часу проявляє агресію щодо неї, називає нецензурними словами, навіть в присутності дітей, що негативно впливає на їх психологічний стан та стало підставою для розірвання шлюбу. В пориві гніву застосовує фізичну силу. Після припинення шлюбних відносин позивачка з дітьми змушена проживати в орендованій квартирі, тому як відповідач вигнав її з дітьми з квартири. Відповідач з дітьми не спілкується, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, не цікавиться їх життям, здоров`ям та не бере участі у їх вихованні. Намагання позивачки вирішити спір в позасудовому порядку до позитивного результату не призвели. Позивачка стверджує, що подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить їх інтересам. Майновий спір на момент розірвання шлюбу між сторонами відсутній.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивачки про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають.

Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

За статтею 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Щодо вимог в частині визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , судом установлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Шлюбні стосунки між подружжям припинено. Позивачка разом з дітьми внаслідок складних та неприязних стосунків проживає в орендованій квартирі. Батько дітей проживає у приватному будинку, зі всіма зручностями, куди ні дружину, ні дітей не впускає. З дітьми не спілкується, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, діти проживають разом з матір`ю та повніст`ю перебувають на її утриманні.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , укладено декларацію № 0001-TMX2-MXA0 з лікарем-педіатром КНП «Дитячий консультативно-діагностичний центр імені академіка Б.Я. Резніка» Одеської міської ради Пенчо Ганною Олександрівною.

Відповідно до довідки про доходи, наданої Одеською клінічною лікарнею на залізничному транспорті Філії «Центр охорони здоровя» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 22.10.2024 року № 155, ОСОБА_1 працює в зазначеному закладі та займає посаду лікаря з ультразвукової діагностики.

Згідно з довідкою, виданою КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради від 18.10.2024 року № 3327, ОСОБА_1 , згідно з даними архіву, реєстратури та картотеки Центру не значиться. На психіатричному та на наркологічному обліку не перебуває.

ОСОБА_1 мешкає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (договір оренди від 04.07.2024 року).

Відповідно до листа Центру соціальних служб Одеської міської ради від 03.06.2025 року № 04/01-1928, фахівцями із соціальної роботи відділу соціальної роботи ЦСС ОМР у Приморському районі 28.05.2025 року здійснено відвідування за місцем проживання матері ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено акт оцінки потреб сім`ї/особи. Діти проживають разом з матір`ю. В ході відвідування встановлено, що родина мешкає в орендованій двокімнатній квартирі. В наявності газо-, водо-, тепло-, електропостачання.

Фахівцями із соціальної роботи відділу соціальної роботи ЦСС ОМР у Київському районі 26.05.2025 року здійснено відвідування за місцем проживання батька, ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , про що складено акт оцінки потреб сім`ї особи. В ході відвідування встановлено, що родина мешкає в приватному будинку, облаштованому усіма зручностями. Кожна дитина має окрему кімнату, облаштовану для навчання та гри.

Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 19.11.2016 року № 5112-, місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

24.06.2025 заступником начальника та спеціалістом Служби у справах дітей Одеської міської ради був здійснений вихід за попередньої домовленістю за адресою проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , про що складений акт відповідно до якого двері квартири ніхто не відчинив, номер телефону вимкнутий.

26.06.2025 спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради проведено обстеження умов проживання ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , про що складено акт, відповідно до якого встановлено що приватний будинок складається з двох поверхів, трьох кімнат, кухні, ігрової кімнати, веранди, вітальні, загальною площею орієнтовно 250 кв.м., житловою орієнтовно 160 кв.м. Умови проживання добрі, у будинку виконано сучасний ремонт, наявні всі комунікації і побутова техніка, меблі. Для виховання та розвитку дітей створені такі умови: для кожної дитини виділена окрема кімната, облаштовані усіма необхідними для життя та розвитку. Наявні ліжка, столи для навчання, шафа для одягу, комп'ютери, велика кількість іграшок для розваг та розвитку, для дітей створено всі умови для комфортного життя.

26.06.2025 батько дитини, ОСОБА_2 , в телефонній бесіді повідомив заступнику територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі, що не протии визначення місця проживання дитини малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю.

Отже судом установлено, що відповідач не заперечує, щоб малолітня дитина проживала разом з матір`ю. Також судом, установлено, що діти проживають з матір`ю в орендованій квартирі АДРЕСА_3 . За результатами оцінки потреб сім`ї з`ясовано, що мати дитини спроможна виконувати материнські обов`язки з виховання та догляду за дитиною, складні життєві обставини у сім`ї відсутні. Двоє старших синів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виявили бажання також проживати разом з матір`ю.

Відповідно до положень ст. 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Відповідно до ст. 3 Конвенції, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналогічної позиції притримується і судова практика. Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц визначено, що: «Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди».

На виконання вимоги ст. 171 СК України щодо врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються його життя, та врахування його найкращих інтересів, представником органу опіки та піклування, була заслухана думка дитини ОСОБА_4 , який висловив бажання мешкати з матір`ю.

Згідно ст. 29 ЦК України, Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, для того, щоб здійснити забезпечення найкращих інтересів дитини, потрібно, для початку, виявити ці інтереси. Одним з основних способів визначення інтересів дитини (яка досягла віку і такого рівня розвитку, який дозволяє їй сформулювати й висловити власні погляди) є визначення думки самої дитини щодо ситуації, що склалась.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

У даній справі порушується питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Отже, для того, щоб здійснити забезпечення найкращих інтересів дитини, потрібно, для початку, виявитиці інтереси. Одним з основних способів визначення інтересів дитини (яка досягла віку і такого рівня розвитку, який дозволяє їй сформулювати й висловити власні погляди) є визначення думки самої дитини щодо ситуації, що склалась.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

За положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Крім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки стосовно батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним («Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року)).

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Законодавство України не містить правових норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Водночас під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю потрібно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Під час розгляду справи судом установлено, що за час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилося троє дітей.

У зв`язку з складними неприязненими відносинами з відповідачем (батьком дітей) позивачка з дітьми змушена проживати окремо та винаймати житло. Батько дітей не займається їх вихованням та не приймає участі в їх утриманні.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріали справи не містять докази, що мати дітей неналежним чином виконує батьківські обов`язки щодо участі у вихованні малолітньої дитини.

Суд враховує, що батько дитини не заявляв зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання з ним малолітнього сина, який як і двоє інших дітей, фактично проживають з матір`ю.

Таким чином, суд дійшов висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв. Доводи позивачки не спростував.

Суд також враховує, що ОСОБА_1 зацікавлена у вирішенні спору щодо визначення місця проживання дитини, про що свідчить подання нею позову до суду щодо вирішення питання про визначення місця проживання сина разом з нею.

Суд виходить із того, що при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, найкращі інтереси останніх мають першочергове значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися. Держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку.

Суд наголошує, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не повинно негативно впливати на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків, спір між якими вирішено судом.

Разом із цим, суд підкреслює необхідність налагодження батьками співпраці з метою забезпечення належного контакту між кожним із них з дітьми, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу.

При істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дітей.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , під час розгляду справи досяг 14 років та відповідно до ст. 29 ЦК України має право відбно обирати місце свого проживання. Як встанволено судом та зазначалось вище, ОСОБА_4 обрав місце проживання разом з матір`ю.

Отже, суд з урахуванням норм ст. 29 ЦК України не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визначення місця мешкання 14-річного ОСОБА_4 . Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 110, 112, 113, 114, 171 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який зареєстрований 11.09.1997 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, за актовим записом № 1276, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 06.03.2021 Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), від якого сторони мають трьох дітей.

Після розірвання шлюбу громадянці ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_8 ».

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вважати розірваним у день набрання чинності цим рішенням.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ін. НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ін НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Треті особи:

Приморська районна адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, , адреса: м. Одеса, вулиця Канатна, 134.

Служба у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, адреса: м. Одеса, вулиця Канатна,72, .

Рішення підписане 30.09.2025.

Суддя Ю. А. Скриль