ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 138/1001/22

провадження № 61-15825св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» на додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б., Стадника І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі - СТОВ «Прогрес») про витребування земельної ділянки та припинення права оренди.

Позовну заяву обґрунтував, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН, виданого 18 жовтня 1999 року, йому належить земельна ділянка загальною площею 2,0886 га, кадастровий номер :02:000:0219, що розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області. У зв`язку з відкриттям провадження у цивільній справі № 138/478/22 за позовом СТОВ «Прогрес» до нього, Фермерського господарства «Нусі», Товариства з обмеженою відповідальністю «Династія Агро Ленд» про визнання недійсними договорів оренди землі та припинення права оренди земельної ділянки, йому стало відомо про існування договору оренди землі від 12 січня 2010 року № б/н, укладеного від його імені із СТОВ «Прогрес» щодо вказаної вище земельної ділянки. Переконував, що вказаний договір оренди є нікчемним, оскільки ним не укладався та не підписувався. Також, він наголошував на тому, що користування відповідачем належною йому на праві власності земельною ділянкою порушує його права.

З огляду на викладене, позивач ОСОБА_1 просив суд відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) витребувати з незаконного володіння СТОВ «Прогрес» та зобов`язати повернути йому земельну ділянку загальною площею 2,0886 га, кадастровий номер :02:000:0219, розташовану на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, скасувавши при цьому державну реєстрацію договору оренди землі від 12 січня 2010 року на цю земельну ділянку.

У січні 2023 року представник позивача - адвокат Країла С. В. подав суду заяву про зміну предмету позову, в якій він, посилаючись на зміни внесені до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які виключають такий спосіб захисту порушених прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, виклав позовні вимоги ОСОБА_1 в наступній редакції: витребувати з незаконного користування СТОВ «Прогрес» та зобов`язати СТОВ «Прогрес» повернути ОСОБА_1 належну йому на праві власності земельну ділянку загальною площею 2,0886 га, кадастровий номер :02:000:0219, розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, припинивши при цьому право оренди на вказану земельну ділянку за СТОВ «Прогрес».

Короткий зміст рішень судів першої інстанції

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою площею 2,0886 га, кадастровий номер :02:000:0219, яка розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, шляхом повернення вказаної земельної ділянки від СТОВ «Прогрес», право оренди за яким зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з СТОВ «Прогрес» на користь ОСОБА_1 , сплачений судовий збір в сумі 992,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України недоплачений судовий збір в сумі 992,40 грн. Стягнуто з СТОВ «Прогрес» на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 248,10 грн, витрати за проведення експертиз у справі в сумі 8 271,84 грн та витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із доведеності факту того, що позивач не підписував договір оренди від 12 січня 2010 року, тобто не виявляв свою волю до вчинення цього договору, а тому дійшов висновку про те, що така угода є неукладеною.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зайняття спірної земельної ділянки відповідачем як фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника (позивача) його права володіння на цю ділянку, тому у цьому випадку ефективним способом захисту права позивача як власника земельної ділянки, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом повернення такої земельної ділянки.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки судове рішення про усунення перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом її повернення вже є самостійною підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то у цій справі відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про припинення права оренди на земельну ділянку належну позивачу.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовна вимога про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння у порядку, передбаченому статтею 387 ЦК України, є неефективним способом захисту порушених прав позивача, а тому не підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з цим судовим рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , у червні 2024 року СТОВ «Прогрес», в інтересах якого діяв адвокат Варцаба С. А., через підсистему «Електронний суд» подало до Вінницького апеляційного суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2024 року апеляційну скаргу СТОВ «Прогрес», в інтересах якого діяв адвокат Варцаба С. А., залишено без задоволення, а рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Додатковою постановою Вінницького апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Країл С. В. про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з СТОВ «Прогрес» на користь ОСОБА_1 19 500,00 грн, витрат понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Приймаючи додаткову постанову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки постановою Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2024 року апеляційну скаргу СТОВ «Прогрес» залишено без задоволення, а рішенням рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року без змін, то наявні правові підстави для стягнення з СТОВ «Прогрес» на користь ОСОБА_1 витрат, понесених останнім на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційному суді в розмірі 19 500,00 грн, який є співмірним складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи і підтвердженим належним чином.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У листопаді 2024 року СТОВ «Прогрес» через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Також заявник просить здійснити розподіл судових витрат.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 569/20104/21, від 21 червня 2022 року у справі № 908/574/20, від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21, від 31 травня 2022 року у справі № 917/304/21, від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17, від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- належним чином не дослідив матеріалів справи;

- проігнорував заперечення представника заявника про те, що матеріали справи не містять, а сторона позивача додатково не надала до суду, копію договору про надання правничої допомоги, яким підтверджено порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата) адвоката, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення;

- не врахував, що позивач та його представник подавши до суду докази на підтвердження судових витрат після прийняття рішення по суті справи, до закінчення судових дебатів не зробили заяву, що докази на підтвердження судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, як регламентовано частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Крім того, у касаційній скарзі СТОВ «Прогрес» виклало попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які воно очікує понести у зв`язку із касаційним розглядом справи, та зазначило про те, що їх розмір складає 20 000,00 грн.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу СТОВ «Прогрес» від інших учасників справи не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 28 листопада 2024 року касаційну скаргу СТОВ «Прогрес» на додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Лідовець Р. А.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою СТОВ «Прогрес» з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області матеріали справи № 138/1001/22; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У січні 2025 року матеріали справи № 138/1001/22 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Статтею 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (правова позиція, висловлена Об`єднаною палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційним судом встановлено та матеріали справи свідчать про те, що інтереси ОСОБА_1 в судах першої та апеляційної інстанцій представляв адвокат Країло С. В.

Підставою такого представництва були:

- договір про надання правової допомоги від 08 квітня 2022 року № 9/22, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Країлом С. В. (т.1 а.с. 89-92);

- ордер від 14 квітня 2022 року серії АВ № 1033661 на надання правої (правничої) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Країлом С. В. у Могилів-Подільському міськрайонному суді Вінницької області, Вінницькому апеляційному суді (т.1 а. с. 23, 62; т. 2 а. с. 78);

- свідоцтво Країла С. В. про право на зайняття адвокатською діяльністю від 22 травня 2019 року серії ВН № 000479 (т.1 а.с. 24, 61; т. 2 а. с. 79, 84).

05 липня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Країл С. В., через підсистему «Електронний суд» подав до Вінницького апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу СТОВ «Прогрес» на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року, в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції в частині задоволення його позовних вимог.

Крім того, у вказаному відзиві позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Країл С. В., зазначив про те, що судові витрати, пов`язані із розглядом апеляційної скарги, які він уже поніс, становлять 20 000,00 грн, що складаються із витрат на правничу допомогу, документи про що будуть подані в порядку, визначеному частиною восьмою статті 141 ЦПК України, про що він робить відповідну заяву.

Також позивач вказав, що подальші судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи, які він очікує понести, скрадатимуться із витрат на правничу допомогу в розмірі, що не перевищує вартості одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за одну годину участі особи, яка надає правову допомогу, у справі у судовому засіданні, поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, тощо, а також з витрат, пов`язаних із явкою в судові засідання його та/або його представника, якщо такі матимуть місце, документи про що будуть подані до закінчення розгляду справи (т. 2 а.с. 74-77).

21 вересня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Країл С. В., через підсистему «Електронний суд» подав до Вінницького апеляційного суду заяву, в якій просив стягнути в СТОВ «Прогрес» на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19 500,00 грн, які понесені ним під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 105-106):

На підтвердження таких витрат суду було надано:

- копію рахунку-фактури від 05 серпня 2024 року № 2, виписаної адвокатом Країло С. В. клієнту ОСОБА_1 , в якому зазначено про надання правничої допомоги вартістю 19 500,00 грн (т. 2 а.с. 107);

- копію акта прийому-здачі наданих послуг від 05 серпня 2024 року № 2, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Країло С. В., в якому зазначено про те, що адвокатом, на виконання умов договору про надання правової допомоги від 08 квітня 2022 року № 9/22, було надано клієнту професійну правничу допомогу у вигляді послуг та їх вартості, визначених в розрахунку витрат на правову допомогу, яка додається до дійсного акта; послуги замовлені клієнтом, надані адвокатом у повному обсязі та у визначений сторонами строк; у сторін зауважень щодо якості і повноти наданих послуг немає (т. 2 а.с. 107);

- копію розрахунку витрат на правничу допомогу надану клієнту ОСОБА_1 адвокатом Країлом С. В. від 05 серпня 2024 року, в якому зазначено два види послуг на загальну суму 19 500,00 грн, а саме: 1) аналіз апеляційної скарги та юридична консультація із законодавчим обґрунтуванням 03 серпня 2024 року тривалістю 4 год 00 хв на загальну суму 6 000,00 грн (1 500,00 грн/год), 2) складання відзиву на апеляційну скаргу 04-05 серпня 2022 року - тривалістю 9 год 00 хв на загальну суму 13 500,00 грн (1 500,00 грн/год) (т. 2 а.с. 108).

- копію квитанції від 05 серпня 2024 року № 3.1..1 про ОСОБА_1 адвокату Країлу С. В. 19 500,00 грн за адвокатські послуги (т. 2 а.с. 107 зворот).

28 жовтня 2024 року СТОВ «Прогрес», в інтересах якого діяв адвокат Варцаба С. А., через підсистему «Електронний суд» подав до Вінницького апеляційного суду клопотання, в якому просив відмовити у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про стягнення із нього витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 19 500,00 грн, які понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 125).

Апеляційний суд, приймаючи оскаржувану додаткову постанову, дослідивши наявні у справі докази та надавши їх належну оцінку, керуючись принципами співмірності, розумності, необхідності та неминучості витрат позивача на правову допомогу у цій справі, з урахуванням факту залишення без задоволення апеляційної скарги СТОВ «Прогрес» на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року, доводів заяви позивача, а також мотивів заперечень сторони відповідача щодо розподілу витрат на правову допомогу, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з СТОВ «Прогрес» на користь ОСОБА_1 судових витрат за надану правничу допомогу, в розмірі 19 500,00грн, як таких що є співмірними до складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи і підтвердженими належним чином.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивач та його представник подавши до суду докази на підтвердження судових витрат після прийняття рішення по суті справи, до закінчення судових дебатів не зробили заяву, що докази на підтвердження судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, як регламентовано частиною восьмою статті 141 ЦПК України, є безпідставними, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами.

Так, у відзиві від 05 липня 2024 року на апеляційну скаргу СТОВ «Прогрес» позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Країл С. В., зазначив про те, що судові витрати, пов`язані із розглядом апеляційної скарги, які він уже поніс, становлять 20 000,00 грн, що складаються із витрат на правничу допомогу, документи про що будуть подані в порядку, визначеному частиною восьмою статті 141 ЦПК України, про що він робить відповідну заяву (т. 2 а.с. 76 зворот).

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд проігнорував заперечення представника заявника про те, що матеріали справи не містять, а сторона позивача додатково не надала до суду, копію договору про надання правничої допомоги, яким підтверджено порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата) адвоката, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, Верховний Суд відхиляє, оскільки матеріали цієї справи містять копію договору про надання правової допомоги від 08 квітня 2022 року № 9/22, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Країлом С. В., на підставі якого і здійснювалось представництво позивача адвокатом у суді апеляційної інстанції у цій справі (т.1 а.с. 89-92).

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 569/20104/21, від 21 червня 2022 року у справі № 908/574/20, від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21, від 31 травня 2022 року у справі № 917/304/21, від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17, від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам щодо загальних засад вирішення питань розподілу витрат на правову допомогу не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі апеляційний суд виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, та зводяться до незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Отже, оскільки правильність висновків суду апеляційної інстанцій у цій справі не спростовано доводами касаційної скарги, оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, то Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана додаткова постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» залишити без задоволення.

Додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник