ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4383/25Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/794/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Дідух М.Є.

представника відповідача Вуїв С.В.,

представника третьої особи Марцун А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/4383/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2025 року (ухвалене суддею Позняком В.М., дати складення повного тексту судового рішення не зазначено) в справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа Тернопільська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_2 (далі позивач, апелянт) звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі відповідач), третя особа Тернопільська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 14 лютого 1995 року позивач уклав договір №000720 строком на 1 рік до 14 лютого 1996 року з директором дочірнього підприємства Закритого акціонерного товариства «Український національний будинок селенгу» (далі ЗАТ «УНБС»), згідно якого передав грошові кошти у користування підприємству із правом повернення цих кошів, залишкова сума боргу 360.72 грн (36072688 крб). Зазначає, що йому спричинено матеріальну шкоду у розмірі 14429.07 грн пеня 0.5% за період із 31 серпня 1995 року до 31 липня 2017 року. Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2017 року у справі №607/11038/16-ц суд ухвалив стягнути із ЗАТ «УНБС» у його користь 14429.07 грн за договором від 14 лютого 1995 року. При примусовому виконанні рішення суду постановою державного виконавця Тернопільського відділу ДВС від 24 липня 2019 року виконавчий документ повернуто стягувачеві у зв`язку із тим, що розшук майна виявився безрезультатним. Позивач стверджує, що за період із 01 серпня 2017 року по 31 березня 2025 року йому заподіяно шкоду у розмірі 0.5 % пені за кожен день, що становить 14429 х 0.5 % х 2810 = 202727.45 грн. За його зверненням Тернопільським РВП ГУНП в Тернопільській області відкрито кримінальне провадження від 02 жовтня 2020 року №0000649, разом із тим, воно належним чином не розслідувалося, а постанова про закриття кримінального провадження скасовувалася. Вважає, що розмір заподіяної йому моральної шкоди становить 216000 грн, виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати на місяць за період слідства з 27 червня 2022 року по 02 грудень 2022 року та з 27 червня 2022 року по 18 вересня 2024 року.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд зобов`язати Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету здійснити на його користь виплати у розмірі 418727.45 грн, в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_2 , відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що неправомірними діями Тернопільської обласної прокуратури позивача позбавлено можливості отримання коштів згідно укладеного 14 лютого 1995 року договору та рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2017 року у справі №607/11038/16-ц. Вважає, що своїми діями чи бездіяльністю дізнавачі Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області та Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, якими не проведено слідчих дій, ОСОБА_2 завдано матеріальної та моральної шкоди.

У зв`язку з наведеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

03 липня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від Державної казначейської служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що вимога позивача щодо зобов`язання Казначейства здійснити виплату моральної та матеріальної шкоди на його користь є необґрунтованою, документально не підтвердженою, не базується на вимогах чинного законодавства та не підлягає до задоволення. Зазначає, що матеріали справи не містять доказів доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди сааме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку з незаконними діями Тернопільської окружної прокуратури йому завдана майнова шкода в розмірі 202727.45 грн (5% пені за кожен прострочений день відповідно до умов договору №000720, укладеного між позивачем та ЗАТ «УНБ Селенгу». Однак, позивач повинен довести, що він міг і мав можливість отримати кошти, які заявлені в позовних вимогах, і тільки неправомірні дії Тернопільської окружної прокуратури стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати дані кошти згідно укладеного договору. Пред`явлення вимоги про відшкодування майнової шкоди покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Проте, позивачем не надано жодного доказу щодо наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

14 липня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від Тернопільської обласної прокуратур надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що шкода позивачу була завдана у зв`язку з невиконанням договірних відносин його контрагентом. Звертає увагу на те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди у зв`язку із розслідування кримінального провадження №0000649 від 29 жовтня 2020 року. При цьому наявність певних недоліків у процесуальній діяльності дізнавача сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності, а відповідно не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Таким чином, незгода позивача з діями (бездіяльністю) дізнавачів та постановленими рішеннями щодо закриття кримінального провадження, одне з яких оскаржене у порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди і не тягне наслідок цивільно-правового характеру.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача Вуїв С.В. проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін.

Представник третьої особи - прокурор Марцун А.А. проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду. Крім того, позивач надіслав до апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представників відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

14 лютого 1995 року Дочірнє підприємство ЗАТ «Український Національний будинок Селенгу» та ОСОБА_2 уклали Договір за № 000720 Ужгород 006 строком на 1 (один) рік до 14 лютого 1996 року, згідно якого ОСОБА_2 передав грошові кошти у користування (позику) ДП ЗАТ «УНБС» з правом повернення йому цих грошових коштів. З 14 лютого 1995 року по 31 серпня 1995 року позивач регулярно вносив грошові кошти та частково вибирав гроші, про що свідчать записи в операційній книжці поточного селенгу (додаток до договору поточного селенгу 000720 Уж (006). Останній запис від 30 серпня 1995 року, в якій загальний залишок селенгу становить 36072688 крб.

Відповідно до п.1.1 витягу із договору поточного селенгу сторони, що домовляються, керуючись добровільним волевиявленням та у відповідності до закону України «Про власність», визначають предметом договору поточний селенг, тобто особливу операцію, що полягає у переданні Клієнтом свого майна (кошів) у користування (займ) «УНБС» з правом повернення цього майна за першою вимогою Клієнта.

Відповідно до підпункту 2.2.4. пункту 2 Договору поточного селенгу - за кожний день затримки виплат Клієнту сплачується 0.5% пені від суми виплати.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2017 року у справі №607/11038/16-ц вирішено позов ОСОБА_2 задовольнити частково. Стягнуто з ЗАТ «Український Національний будинок Селенгу» в користь ОСОБА_2 завдані матеріальні збитки у розмірі 14429.07 грн. Суд виходив із того, що ЗАТ «Український Національний будинок Селенгу» зобов`язання за договором селенгу належним чином не виконує, враховує, що правильність розрахунку ніким не оспорюється і такий не викликає сумнівів, а тому доходить висновку, що вимога позивача про стягнення матеріальних збитків у розмірі 14429.07 грн підлягає задоволенню.

На виконання вказаного рішення 09 лютого 2018 видано виконавчий лист.

Згідно постанови Головного державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області від 24 липня 2019 року та написів на виконавчому листі, виконавчий лист неодноразово повертався стягувачу ОСОБА_2 у зв`язку із тим, що у боржника відсутнє майно та кошти на яке можна звернути стягнення і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилося безрезультатним.

25 травня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Тернопільської місцевої прокуратури із заявою (повідомленням) про вчинення кримінального правопорушення проте, відомості до ЄРДР не внесено та не надано йому витяг, в наслідок чого ОСОБА_2 подав скаргу на бездіяльність службових осіб.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2020 року зобов`язано відповідальну службову особу СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області, в порядку передбаченому ст.214 КПК України, внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, на підставі заяви (повідомлення) ОСОБА_2 від 25 травня 2020 року та розпочати досудове розслідування.

На підставі звернення ОСОБА_2 дізнавачем Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області здійснювалося досудове розслідування №000649 від 29 жовтня 2020 року за ознаками кримінального провадження, передбаченого частиною першою статті 190 КК України.

За результатами досудового розслідування 02 грудня 2020 року дізнавачем СД Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Кзімірчук І.П. винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Постановою заступника прокурора від 27 червня 2022 року, постанову про закриття кримінального провадження у кримінальному провадженні №000649 скасовано у зв`язку із тим, що вона винесена передчасно, оскільки дізнавачем не проведено жодної слідчої дії, зокрема, не допитано ОСОБА_2 з приводу неправомірних дій службових осіб ЗАТ «УНБ Селенгу».

За результатами досудового розслідування 18 вересня 2024 року дізнавачем Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Дібровою О.В. прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини цієї особи.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача, оскільки такі процесуальні рішення, на які посилався позивач є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, від 22 вересня 2021 року у справі №686/14607/20, від 19 жовтня 2022 року в справі № 554/8034/20.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Разом з тим, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц.

Загальним правилом державу не може бути визнано винною за дії приватних осіб з покладенням на неї обов`язку з відшкодування завданої злочинами шкоди, держава не бере на себе обов`язок відшкодовувати шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням. Однак із загального правила існують винятки, про що законодавець зазначив у нормі частини другої статті 1177 ЦК України, коли держава компенсує потерпілому шкоду, завдану йому кримінальним правопорушенням. Необхідною умовою для застосування частини другої статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, або постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що особа є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої особи кримінального правопорушення. Невирішення судом або зазначеними посадовими особами описаних питань та неухвалення відповідних процесуальних рішень апріорі не дає змоги застосувати правило частини другої статті 1177 ЦК України, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми у позивачки не виникає. У фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає права на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі частини другої статті 1177 ЦК України, оскільки підставою для компенсації такої шкоди потерпілій особі державою є завдання шкоди кримінальним правопорушенням, що має бути встановлено у передбаченому законом порядку. У разі ненастання таких обставин фізична особа за наявності відповідних підстав має право на позов про відшкодування їй заподіяної шкоди на загальних засадах (згідно зі статтями 1166 і/або 1167 ЦК України) або відповідно до іншого спеціального делікту в разі, якщо протиправність дій держави, її органів та/чи посадових осіб окремо встановлені. Лише неприйняття відповідного закону про порядок компенсації державою такої шкоди не унеможливлює розгляд справи за позовом потерпілого від кримінального правопорушення (злочину). Якщо під час розгляду справи суди не встановлять, що позивачу завдано шкоду внаслідок кримінального правопорушення, то підстав для компенсації державою шкоди такій особі не виникає, а отже, немає підстав і для застосування правил частини другої статті 1177 ЦК України.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2022 року у справі № 757/59343/19-ц.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що через неефективне розслідування у кримінальному провадженні №000649, останньому заподіяно моральної та матеріальної шкоди.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 18 вересня 2024 року дізнавачем сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області прийнято рішення про закриття кримінального провадження №000649 у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення з тих підстав, що у ході проведення досудового розслідування було встановлено, що між ОСОБА_2 та ЗАТ «Український Національний будинок Селенгу» виникли цивільно-правові відносини, а саме договір селенгу.

Із змісту позовних вимог вбачається, що шкода позивачу була завдана у зв`язку із невиконання договірних відносин його контрагентом за договором від 14 лютого 1995 року та неможливістю виконання рішення суду.

Жодних доказів на підтвердження завдання моральної та матеріальної шкоди саме державою в особі її державних органів, зокрема, відповідача, суду не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди у зв`язку із розслідуванням кримінального провадження №000649 від 29 жовтня 2020 року.

Доводи апелянта про те, що постанову дізнавача про закриття кримінального провадження №000649 від 02 грудня 2020 року скасовано у зв`язку із тим, що вона винесена передчасно, колегія суддів приймає до уваги, однак зазначає, що вказана обставина є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

В той же час, суд апеляційної інстанції зазначає, що 18 вересня 2024 року дізнавачем вищевказане провадження закрито у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. При цьому інших доказів протиправності дій під час здійснення досудового розслідування позивачем не надано.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 29 вересня 2025 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома