ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7310/25 Справа № 188/530/24 Головуючий у першій інстанції: Бурда П. О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Бурди П.О. від 31 березня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він є власником домоволодіння за адресою по АДРЕСА_1 , на підставі рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.10.2020. Це домоволодіння раніше належало її бабі, а після її смерті - матері позивачки. 05 квітня 1968 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_6 (баба позивачки) придбала колгоспний будинок за адресою по АДРЕСА_1 . Згідно запису №188 в земельнокадастровій книзі «Колхоз «40 років Жовтня» с. Николаївка 1986 год» за ОСОБА_6 рахувалася земельна ділянка площею 0,36 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд та особистого підсобного господарства. Відповідно до погосподарського рахунку №227 за 1991-1995 рік за ОСОБА_6 рахувалася земельна ділянка площею 0,36 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд та особистого підсобного господарства. Таким чином, за життя ОСОБА_6 (баба позивачки), ОСОБА_7 (мати позивачки) фактично володіли, користувалися та розпоряджалися спірною земельною ділянкою 0,36 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд та особистого підсобного господарства. Але за час свого життя не встигли належним чином зареєструвати право власності на неї. Позивачка звернулася до Миколаївської сільської ради із заявою від 25.08.2023 року про затвердження документації із землеустрою та передання безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :06:001:2077, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою по АДРЕСА_1 . Рішенням тридцять восьмої сесії Миколаївської сільської ради восьмого скликання відмовлено ОСОБА_1 у затверджені технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж вказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). З 1968 року земельна загальною ділянка площею 0,36 га, з якої 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд та 0,11 га для ведення особистого підсобного господарства знаходиться у користуванні членів сім`ї та самої позивачки. На спірній земельній ділянці розташований житловий будинок, господарські будівлі та споруди. Таким чином, сім`я позивачки та сама позивачка протягом 56 років відкрито користуються цією земельною ділянкою та сплачують земельний податок. Крім даної земельної ділянки у ОСОБА_1 не має жодної іншої земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд. Відповідач з 1968 року, з моменту наділену земельної ділянки за домогосподарством, не мав претензій до позивачки чи членів її сім`ї щодо землекористування. Тому ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :06:001:2207, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території Миколаївської сільської ради за адресою по АДРЕСА_1 .

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 05 квітня 1968 року, відповідно до договору купівлі-продажу, баба позивачки - ОСОБА_6 придбала колгоспний будинок за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 63).

Згідно із записом №188 в земельнокадастровій книзі «Колхоз «40 років Жовтня» с. Николаївка 1986 год» за ОСОБА_6 рахувалася земельна ділянка площею 0,36 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд та особистого підсобного господарства (а.с. 59-62).

Відповідно до погосподарського рахунку №227 за 1991-1995 рік за ОСОБА_6 рахувалася земельна ділянка площею 0,36 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд та особистого підсобного господарства (а.с. 54-57).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивачки - ОСОБА_6 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_1 від 08.01.1997 (а.с. 7).

Баба позивачки - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і мати позивачки - ОСОБА_7 були рідними матір`ю та донькою, що підтверджено судовим рішенням від 09.09.1997 року і проживали однією сім`єю у житловому будинку АДРЕСА_1 . Після смерті матері ОСОБА_7 залишилась проживати у вказаному житловому будинку та розпоряджалась всім спадковим майном на правах власника. Отже, донька ОСОБА_7 , як спадкоємець першої черги, прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Вказані обставини встановлені рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2020 року у справі №188/1121/20, яке набрало законної сили (а.с. 9-12).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачки - ОСОБА_7 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_2 від 05.08.2015 (а.с. 8).

24 червня 2020 року позивач звернулася до Другої Синельниківської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_7 , але у у видачі свідоцтва про права на спадщину позивачу було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.10.2020 у справі №188/1121/20, зокрема, визнано за ОСОБА_1 , як за спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав на праві приватної власності ОСОБА_6 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , який успадкувала ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 9-12).

Згідно відомостей з Єдиний державний реєстр судових рішень, вказане вище рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 09.11.2020.

Позивачка звернулася до проектної організації ТОВ «Земельне право» із заявою від 29.09.2022 про виготовлення технічної документації щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель.

На підставі розробленої технічної документації щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) внесено відомості (зміни до них) до Державного земельного кадастру про земельну ділянку загальною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та присвоєно кадастровий номер :06:001:2207 (а.с. 19-45, 46-49).

Надалі позивачка звернулася до Миколаївської сільської ради із заявою від 25.08.2023, в якій просила затвердити документацію із землеустрою та передати безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :06:001:2077 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 67).

Рішенням Миколаївської сільської ради від 07.11.2023 №1873-38/VIII позивачу відмовлено в затверджені технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: будинок АДРЕСА_1 ділянку площею 0,25 га , кадастровий номер :06:001:2207 (а.с. 68-69).

Згідно змісту вказаного вище рішення та листа Виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 14.11.2023 №2027, зокрема, за результатами розгляду заяви позивачки, взявши до уваги Акт обстеження земельних ділянок від 18.08.2023 року, затвердженого Виконкомом Миколаївської сільської ради за №531 від 28.08.2023 року, припис Миколаївської сільської ради від 06.09.2023 року про усунення порушень шляхом демонтажу металевих конструкцій відповідно до вище означеного акту, виявивши неточності в технічній документації, а саме: конфігурація земельної ділянки кадастровий номер :06:001:2207 проходить не по існуючій межі по вулиці (існуючому паркану), а включає в себе частину земель загального користування, що перекриває під`їзд до сараю для складання вугілля (вугільника), який є власністю сусіднього землекористувача, прийнято рішення «Про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( а місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) гр. ОСОБА_8 » (а.с. 67, 68-69).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 ЦК України.

Частиною першою статті 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, правом звернення до суду із позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так, згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі №369/2190/22, провадження №61-3246св23).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом.

Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнішнє володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнішнє володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) не знайшла підстав для відступлення від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2023 року у справі №278/2443/18 (провадження №61-19963св21), від 01 листопада 2023 року у справі №369/2190/22 (провадження №61-3246св23).

Щодо вимог позивача про визнання права користування на земельну ділянку за набувальною давністю

Згідно з частиною першою статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Відповідно до частини першої статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з заявою про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.

Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу (частина друга статті 119 ЗК України).

Згідно із сталою та послідовною практикою застосування указаної норми права умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Порядок набуття громадянами права власності на земельну ділянку встановлений у ЗК України.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №729/608/17 (провадження №14-648цс18).

Право за набувальною давністю набувають лише громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку.

Однак, як установлено судом, спірна земельна ділянка була наділена за життя бабі позивачки - ОСОБА_6 , згідно із записом №188 в земельнокадастровій книзі «Колхоз «40 років Жовтня» с. Николаївка 1986 год» та остання мала підстави для володіння майном (а.с. 59-62).

Крім того, спірна земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер :06:001:2207, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою по АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності Миколаївської сільської ради, що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-022 від 07.11.2022 (а.с. 46).

Як зазначалось вище, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2023 року у справі №278/2443/18 (провадження №61-19963св21), від 01 листопада 2023 року у справі №369/2190/22 (провадження №61-3246св23).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи, що встановлені обставини виключають можливість застосування інституту набувальної давності для передачі спірної земельної ділянки у власність позивачці, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :06:001:2207, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою по АДРЕСА_1 .

Такі висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 11 березня 2024 року у справі №132/1486/21.

Необхідно також зауважити, що положення статті 119 ЗК України визначають, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність. Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу.

Отже, стаття 119 ЗК України не надає суду повноважень визнавати за особою право на земельну ділянку за давністю користування (набувальною давністю) в судовому порядку. У такому випадку громадяни мають звернутися до уповноважених органів з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність та набуття права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється виключно в порядку безоплатної приватизації ділянок, передбаченому статтею 118 ЗК України.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року у справі №127/18239/20 (провадження №61-1589св23).

Судом установлено, що позивачка зверталась до Миколаївської сільської ради із заявою про затвердження технічної документації та передач у власність спірної земельної ділянки.

Рішенням Миколаївської сільської ради від 07.11.2023 №1873-38/VIII позивачці було відмовлено, враховуючи припис Миколаївської сільської ради від 06.09.2023 року про усунення порушень шляхом демонтажу металевих конструкцій, неточності в технічній документації (а.с. 67, 68-69).

Позивачка не позбавлена права на повторне звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про виділ безоплатно земельної ділянки під належним їй на праві власності домоволодінням, зокрема, й після виконання припису Миколаївської сільської ради від 06.09.2023 року та усунення неточностей в технічній документації. Також позивачка не позбавлена можливості оскаржити зазначене рішення органу місцевого самоврядування.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Не підлягає скасуванню правильне по суді рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова