Справа № 291/327/25
Провадження №2/291/279/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01 жовтня 2025 року селище Ружин

Ружинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Митюк О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кащук Л.С.,

розглянувши в судовому засіданні в с-щі Ружин цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Ружинського нотаріального округу Житомирської області Ходаківська Леся Миколаївна про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину

про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину,-

в с т а н о в и в:

20.03.2025 р. до Ружинський районний суд Житомирської області надійшла вказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_3 є його дочкою, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

17 серпня 2017 року приватним нотаріусом Ружинського районна нотаріального округу Житомирської області Ходаківською JI.M. за реєстром № 616 посвідчено договір дарування, згідно якому він, ОСОБА_1 , передав (подарував) у власність відповідачу, а відповіді прийняла безоплатно у дар житловий будинок за АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер - :01:001:0029, яка не приватизована.

Вказаний житловий будинок належав йому на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ружинського районного нотаріального округу Ходаківською Л.М. 30 серпня 2013 року зареєстровим №1045.

Чи роз`яснював нотаріус йому умови та наслідки договору дарування він не пам`ятає, однак, він розумів цю угоду так, що донька буде взамін доглядати його та всіляко піклуватися про нього й лише після його смерті зможе розпорядитися його власністю.

Він іншого житла не має, тому не планував змінювати місце проживання чи припиняти реєстрацію свого проживання у вказаному будинку.

З огляду на вказане, він не планував передати ОСОБА_2 у власність будинок на безоплатних умовах.

Укладаючи договір дарування, він помилявся щодо наслідків такого договору, вважав, що відповідачка буде зобов`язана доглядати за ним. Між тим таких наслідків договір дарування не передбачає.

Враховуючи вищевикладене, оскільки він, укладаючи договір дарування, помилявся відносно наслідків дарування, вважав, що відповідачка буде зобов`язана доглядати за ним, що не передбачено договором дарування, він звернувся з даним позовом до суду та просить визнати спірний договір дарування недійсним.

Ухвалою суду від 12.05.2025 у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

20 червня 2025 року на адресу суду від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування строків позовної давності. В обґрунтування заперечень зазначено, що договір дарування було укладено між нею та позивачем, який є її батьком, в серпні 2017 року .

На час укладення вказаного договору батькові, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилось лише 49 років. Тобто він не був особою похилого віку, був працездатним, мав задовільний стан здоров`я і не потребував ніякого стороннього догляду.

Погіршення стану його здоров`я відбулося в листопаді 2024 року, тобто через 7 років після укладення договору дарування.

Вона проживала в подарованому їй батьком житловому будинку ще до його дарування - з 2016 року, а після дарування зареєструвала в ньому своє місце проживання та продовжує проживати у вказаному будинку на даний час разом зі своєю малолітньою донькою.

Батько як проживав на час дарування вказаного будинку в ньому так і на даний час також продовжує в ньому проживати.

Під час укладення договору дарування між ними не було ніякої домовленості щодо того, що батько перестане проживати у житловому будинку: він зареєстрований в ньому, а тому, відповідно, має право користуватись ним.

Саме тому в п.10 укладеного нами Договору було зазначено, що « Сторони домовились, що під передачею відчужуваного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за цим Договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдарованою від Дарувальника ключів та технічного паспорта свідчить про те, що передача речі відбулась.».

Те що спірний житловий будинок є єдиним житлом позивача не свідчить про недійсність договору дарування його, оскільки він зареєстрований у спірному житловому будинку та не позбавлений права проживати у ньому в подальшому.

На час укладення договору дарування вона з батьком фактично проживали однією сім`єю, стосунки між нами були добрими, батько піклувався про неї як про свою доньку, а вона про нього як про свого батька.

Погіршення стосунків між ними відбулось приблизно два роки назад і пов`язане, на її думку, з тим, що із батьком почала проживати ОСОБА_4 - її мати, з якою у неї неприязні стосунки.

Вона, як повнолітня дитина позивача розуміє, що відповідно до вимог законодавства, зокрема ст.ст.202, 203 Сімейного кодексу України, зобов`язана утримувати своїх батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги та крім сплати аліментів зобов`язана брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

У випадку наявності таких підстав позивач, як мій батько, не позбавлений права звернутись до суду із відповідним позовом до неї .

Але вказане: тяжка хвороба, інвалідність, потреба в матеріальній допомозі, які виникли в 2024р., аж ніяк не можуть бути підставою для визнання недійсним договору дарування житла, укладеного ще в 2017 році.

Вважає позов не обґрунтованим, однак , якщо суд навіть дійде до висновку про наявність підстав для його задоволення, просить застосувати строки позовної давності, які були пропущеній позивачем без поважних причин, та відмовити в задоволенні позову з вказаних підстав.

27 червня 2025 року позивачем надано відповідь на відзив відповідачки в якій він зазначив, що дійсно на час укладення спірного договору дарування житлового будинку від 17 серпня 2017 року йому було 49 років, однак на той момент він вже мав інвалідність 3 групи, мав проблеми зі здоров`ям та бажав мати гарантії, що дочка, забезпечить його доглядом та підтримає матеріально у майбутньому.

Чинним законодавством України не передбачено жодних обмежень щодо віку дієздатної особи на укладення договорів. Тим більше, договір довічного утримання (який він вважав, що і укладаю) укладається на майбутнє до смерті відчужувана і не передбачає підстав, що відчужувач має бути похилого віку, непрацездатним, мати проблеми зі здоров`ям та потребувати стороннього догляду.

Щодо посилання відповідача, що він як проживав у спірному будинку так і продовжую в ньому проживати, а те що спірний будинок є єдиним його житлом не свідчить про недійсність договору дарування зазначає, що відповідно до норм законодавства та судової практики відсутність фактичної передачі спірного житлового будинку за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування є однією з підстав для визнання договору дарування недійсним.

Звертаю увагу суду, що відповідач жодним чином не заперечує того факту, що він не втратив право користування спірним будинком, продовжую в ньому проживати та вказаний будинок є його єдиним житлом.

Щодо посилання відповідача, що вона як повнолітня дитина розуміє, що згідно з нормами сімейного законодавства зобов`язана утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги зазначаю наступне.

Предметом даного позову не є питання обов`язку повнолітньої дочки утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги відповідно до норм Сімейного кодексу України.

Крім того, відповідач по справі довгий час ніде офіційно не працює, не має стабільного доходу, має багато кредитів, не здійснює погашення заборгованості. Він хвилюються з приводу будинку, адже він перебуває у власності відповідача відповідно до договору дарування та на нього не накладені жодні заборони, які б мали бути накладені відповідно до умов договору довічного утримання.

З урахуванням наведеного вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо заяви відповідачки про застосування строків позовної давності, зазначає, що до листопада 2024 року він не придавав особливого значення здійснення догляду за ним відповідачем по справі, оскільки до того часу дійсно сам був у стані піклуватися про себе та був впевнений, що у випадку погіршення його стану здоров`я вона попіклується про нього, оскільки зобов`язана це зробити згідно норм договору.

Після його госпіталізації в листопаді 2024 його стан значно погіршився та він очікував, що його дочка належним чином догляне за ним, тому що був впевнений, що уклав саме договір, відповідно до якого вона зобов`язана утримувати та доглядати його. ОСОБА_2 відвідала його в лікарні один раз, жодного лікування не оплачувала, з лікарні його не забирала, після виписки жодним чином не здійснювала догляду за ним.

Саме тоді він почав виясняти чому вона не виконує умови договору та, як виявилося, це не передбачено умовами спірного договору дарування.

Таким чином, він вважає, що звернувся до суду в межах строку позовної давності, а саме з моменту коли довідався про порушення свого права на утриманням та довічного догляду від відповідача по справі, відповідно до умов договору.

Ухвалою суду від 26.08.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті,

У судовому засіданні 01.10.2025 року позивач поданий позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Вказав, що хоче щоб суд визнав недійсним договір дарування, визнав за ним право власності на житловий будинок, який йому колись належав, на підставі договору купівлі-продажу. Так як із відповідачкою погіршилися відносини, вона його не доглядає, набралася кредитів, до нього дзвонять колектори, тому будинок можуть забрати в рахунок погашення боргів. Також відповідачка виставляла його на продаж, за будинком не доглядає.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні їх відмовити. Зазначила що позивач вільно на власний розсуд вирішив їй подарувати свій будинок. Вона ще тоді коли він дарував та у присутності нотаріуса казала що в цьому немає потреби, але батько наполягав на даруванні будинку. На даний час із серпня вона живе з дочкою в м.Сквирі, перші два тижні приїзджала на вихідних до батька. На даний час відносини з батьком погіршилися. Він у подарованому їй будинку проживає з матір`ю, з якою також неприязні відносини. За будинком тепер не доглядає, бо проживає окремо, а в ньому живе батько, нехай він доглядає. Будинок на продаж не виставляла.

Заслухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третястатті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215,216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Згідно ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Ружин, Житомирської області ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровувана), уклали договір дарування житлового будинку. Зі змісту договору слідує, що сторони, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину) уклали договір про таке: дарувальник передає, а обдаровувана приймає безоплатно у дар житловий будинок за №10. (десять), що розташований в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,2500 га; кадастровий номер :01:001:0029, яка не приватизована. Дар цей сторони оцінюють у сумі -50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Згідно п. 5 Договору, «дарувальник стверджує, що дарування, здійснюється ним-без будь - яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і - морального, і гарантує що житловий будинок, який є предметом цього договору, на момент його укладання нікому іншому не проданий, не подарований, як внесок до статутного-фонду юридичних осіб не переданий, не відчужений іншим способом, не заставлений, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прихованих недоліків, а також прав щодо нього третіх осіб як в межах, так і за межами України немає».

Згідно п. 6 Договору, «ми дарувальник та обдаровувана стверджуємо, що цей договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Сторони підтверджують, що цей договір не носить-характеру уявного та удаваного правочину».

Згідно п. 8 Договору, «сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладам и правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. Стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, а також те, що договір немає характеру фіктивного та удаваного правочину».

Згідно п. 9 Договору, «Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його (її) користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру».

Зазначений договір посвідчено Ходаківською Л.М., приватним нотаріусом Ружинського районного нотаріального округу, та зареєстрований в реєстрі за № 616.

В якості підстави визнання договору дарування недійсним позивач посилається те, що помилився щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, позивач вважав, що укладає договір довічного утримання, а не дарування.

На відміну від договору дарування за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами, мав на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1ст. 229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту ст.ст.203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) зазначено, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

За статтею 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України: від 28 вересня 2016 року в справі № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12 та підтриманий у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року в справі № 359/3849/14-ц, від 16 травня 2022 року в справі № 127/8183/19.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до п.2 ч.1 ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Під час судового розгляду сторонами не заявлялись клопотання щодо призначення судом експертизи на визначення дієздатності на момент укладення спірного договору дарування.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 зазначено, що «Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У даній справі суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на момент укладення оспорюваного договору дарування він помилився стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення. До укладення договору нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору від 17.08.2017 р., підписаного позивачем.

За таких обставин суд приходить до висновку, що наведені позивачем доводи не дозволяють кваліфікувати спірний правочин як такий, що вчинений під впливом помилки, а саме помилки у правовій природі правочину, правах та обов`язках сторін за ним.

Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, суд вказує наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу. Зокрема, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 267ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267ЦК України).

Також у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16(12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Судом визнано позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними, що є підставою для відмови у задоволенні позову, тому строк позовної давності не застосовується.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, на підставі ст. 203, 215, 361, 717, 718, 719, 722 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Ружинського нотаріального округу Житомирської області Ходаківська Леся Миколаївна про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

Повне рішення по справі складено 02.10.2025 року.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , житель АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 жителька АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Ружинського районного суду

Житомирської області О. В. Митюк