Провадження номер № 2/0186/204/25
Справа № 182/4648/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м.Шахтарське.

Шахтарський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Янжули С.А.,

при секретарі - Лиман Н.П.,

з участю:

представника позивача - адвоката Лабика Р.Р.,

представника відповідача - Бабіча В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Шахтарському, в порядку загального позовного провадження, режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Костянтинівське автотранспортне підприємство 11409", третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад обставин правовідносин, позицій сторін.

17 квітня 2025 року в провадження головуючого - судді Шахтарського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Костянтинівське автотранспортне підприємство 11409", третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди, подана представником позивача через підсистему "Електронний суд".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 16 січня 2024 року в с.Миколаївка, Синельниківського району, Дніпропетровській області в районі електроопори №256 сталася ДТП, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом "БАЗ А079.19", д.р.н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода - ОСОБА_3 , який є сином позивача. Внаслідок ДТП, її син загинув від отриманих травм.

Виходячи з обставин настання смерті ОСОБА_3 , що викладені у висновку експерта та постанові слідчого, заподіяні потерпілому тілесні ушкодження перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з ДТП.

29 лютого 2024 року СУ ГУНП в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000050 від 16 січня 2024 року у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_2 під час вчинення ДТП, працював водієм маршрутного таксі у відповідача та 16 січня 2024 року, приблизно о 16:20 годині, здійснював маршрут "Дніпро-Костянтинівка". В ході проведення кримінального розслідування не було здобуто доказів того, що шкода спричинена внаслідок непереборної сили або умислу загиблого. В результаті вказаної ДТП та наслідків від неї, позивачу було завдано моральну шкоду.

Просить суд стягнути з відповідача на свою користь 500 000 гривень моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_3 , внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовільнити.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, який підтримав у судовому засіданні. У відзиві зазначено, що відповідно до ч. 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно

розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими

інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом

підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником(володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони

заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює

заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що

мають значення для вирішення спору.

Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди,

завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його

умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» якщо груба необережність потерпілого (нехтування правилами безпеки руху і т.п.) сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Главою 4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів

України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правила), унормовано обов`язки та

права пішоходів. Згідно з п. 4.7 Правил пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч. За змістом п. 4.8 Правил якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки. Відповідно до п. 4.10 Правил перед виходом на проїзну частину з-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких об`єктів, що обмежують оглядовість, пішоходи повинні впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються. Згідно з п. 4.14 Правил пішоходам забороняється, зокрема: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та

інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження.

Згідно постанови від 29.02.2024р. про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000050 від 16.01.2024 року саме порушення вищеназваних положень ПДР ОСОБА_3 знаходились у прямому причинно-наслідковому зв`язку з обставинами ДТП, що і стало підставою для закриття даного кримінального провадження.

При цьому, у вищезгаданій постанові про закриття кримінального провадження, окрім вищеназваних порушень ПДР, було зазначено, що «На шляху руху, в районі електроопори N 256, водій ОСОБА_4 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (виявлений етиловий спирт в крові 1.88 %, в сечі 2,94 %), чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, рухаючись вздовж правого узбіччя у попутному напрямку руху з автобусом, змінив напрямок свого руху ліворуч та вийшов на смугу руху автобусу під керуванням водія ОСОБА_5 у безпосередній від нього близькості, перетинаючи проїжджу частину справа наліво за напрямком руху транспортного засобу, при цьому проявляючи крайню небезпечність та ігноруючи заходи особистої безпеки.» Дана постанова не оскаржена і не скасована.

Висновком Експерта № 56 від підтверджено перебування ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння середнього ступеню відносно живих осіб.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної

сили або умислу потерпілого. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер.

Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

У ст. 24 КК України визначено поняття умислу, зазначено, що умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо

припускала їх настання.

Таким чином, відповідач вважає, що умисне порушення Правил дорожнього руху у стані алкогольного сп`яніння загиблим - ОСОБА_3 , свідчить про наявність в його діях непрямого умислу та зводить нанівець законність підстав розглядуваного позову.

Поряд з цим, не зайвим буде звернути увагу на положення ч.2 ст.1193 ЦК України, згідно якої, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою, у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Відповідно до роз`яснень наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного

Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про

відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної

(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань

(фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових

втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його

життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час

та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною

ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад

розумності, виваженості та справедливості. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому, грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Просить врахувати наведену відповідачем позицію при розгляді даної цивільної

справи та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа - ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

16 січня 2024 року, приблизно о 16:20 годині, водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автобусом "БАЗ А079.19", д.р.н. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 02 липня 2021 року, належить ПУ АТ "Костянтинівське АТП 11409" в с.Миколаївка, Синельниківського району, Дніпропетровської області, в районі електроопори №256, скоїв наїзд на пішохода - ОСОБА_3 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (вміст спирту в крові 1,88%, в сечі 2,94%), чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії. Від отриманих травм при ДТП пішохід - ОСОБА_3 помер.

Копія свідоцтва про смерть НОМЕР_3 від 19 січня 2024 року засвідчує факт того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Копією свідоцтва про народження НОМЕР_4 від 02 лютого 1962 року підтверджується, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 .

Витягом з ЄРДР №0000050 від 16 січня 2024 року підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_3 сталася ДТП, внаслідок якої пішохід ОСОБА_3 загинув на місці події.

Копією висновку експерта №56 від 06 лютого 2024 року підтверджується, що ОСОБА_3 під час ДТП, що сталася 16 січня 2024 року, отримав тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті потерпілого.

Копією лікарського свідоцтва про смерть №56 від 17 січня 2024 року підтверджується, що смерть ОСОБА_3 настала через травматичний шок, інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла, пішохід травмований при зіткненні з важким вантажним транспортом, засобом пересування чи автобусом.

З висновку судово-автотехнічної експертизи №СЕ-19/104-24/5632-ІТ від 23 лютого 2024 року вбачається, що водій транспортного засобу "БАЗ А079.19" ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода, своєчасно виконавши вимоги п.12.3 ПДР України; в заданій ДТП в діях водія ОСОБА_6 невідповідності вимогам ПДР України, котрі б могли знаходитися у причинному зв`язку з ДТП, не вбачаються; пішохід - ОСОБА_3 , порушив вимоги п.1.3, 1.5, 4.1,4.7,4.8,4.14 а ПДР України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_2 під час вчинення ДТП, працював водієм маршрутного таксі АТ "Костянтинівське АТП 11409", 16 січня 2024 року, приблизно о 16:20 годині, здійснював маршрут "Дніпро-Костянтинівка".

Виробничою характеристикою від 19 січня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_2 працює в АТ "Костянтинівське АТП 11409" водієм автотранспортних засобів з 25 червня 2021 року, виконує обов`язки по перевезенню пасажирів автобусами на приміських, міжміських маршрутах. Зарекомендував себе з позитивного боку.

29 лютого 2024 року старшим слідчим в особливо важких справах відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000050 від 16 січня 2024 року по ч.2 ст.286 КК України, в зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

ОСОБА_1 отримала від ПрАТ "СГ"ТАС" страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди за заявленим страховим випадком в розмірі 28 400 гривень в межах страхового ліміту, передбаченого п.27.3 ст.27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 81 ЦК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1, п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч.2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 ЦК України кожна особа мас право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можу були : відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

За ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала особи шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Верховний суд у постанові від 05 вересня 2018 року по справі №534/872/і6-ц вказав, що шкода (і моральна також), спричинена у зв`язку ДТП з вини водія, котрий виконував свої трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить його роботодавцю, відшкодовується саме власником цього автомобіля, а не безпосередньо винним водієм.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

З наданих сторонами по справі письмовими доказами судом встановлено, що водій транспортного засобу - ОСОБА_2 , є працівником відповідача та в день, коли сталася ДТП з його участю, виконував свої трудові обов`язки по перевезенню пасажирів. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 по ч.2 ст.286 КК України закрите в зв`язку з відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, тобто водій ОСОБА_2 не є винним у ДТП, що сталася 16 січня 2024 року, в той час, як пішохід ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, порушив ПДР України, від ДТП, що сталася з його участю, загинув на місці події.

Судом встановлено відсутність належних та допустимих доказів того, що пішохід ОСОБА_3 , який помер внаслідок ДТП, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, тобто суду не надано доказів того, що ДТП сталася з причин непереборної сили або умисних дій пішохода ОСОБА_3 .

Разом із цим, ураховуючи те, що відсутність вини водія транспортного засобу - ОСОБА_2 та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, суд дійшов висновку про те, що ДТП, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_3 і внаслідок якої загинув син позивача - ОСОБА_3 , не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати моральну шкоду потерпілій особі - позивачу по справі.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, суд приходить до наступного.

Позивач є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , є людиною похилого віку, пенсіонером. У загиблого є дружина та дочка. На момент смерті ОСОБА_3 проживав з матір`ю, доглядав за нею, турбувався про неї. Смерть сина призвела до душевних страждань позивача, син загинув у день свого народження, позивачу на момент смерті сина виповнилося 82 роки, він вже не зможе дбати, опікуватися матір`ю, допомагати їй.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

Відповідно ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Положення ч.2 ст.1193 ЦК України, згідно якої, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою, у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Відповідно до роз`яснень наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною

ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому, грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

З урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних страждань, враховуючи обставини дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 16 січня 2024 року, поведінку учасників ДТП, перебування потерпілого в стані алкогольного сп`яніння, відсутність вини водія ОСОБА_2 в ДТП, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки 100 000 гривень. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судові витрати.

Позивача звільнено від сплати судового збору при предявленні позову до суду, її позовні вимоги задоволено частково.

Відповідно до вимог ст.141 ЦК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 1 211,20 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.23,1167,1172,1187,1194 ЦК України, ст.ст. 259, 268, 284 ЦПК України,- суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Костянтинівське автотранспортне підприємство 11409", третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди задовільнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Костянтинівське автотранспортне підприємство 11409" на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_3 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки 100 000 (сто тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Костянтинівське автотранспортне підприємство 11409" судовий збір на користь держави в розмірі 1 211 (однієї тисячі двохста одинадцяти) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Інформація про учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерного товариства "Костянтинівське автотранспортне підприємство 11409", , місцезнаходження: вул.Соборна, буд.1, м.Костянтинівка, Донецької області.

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований по АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду виготовлений 02 жовтня 2025 року.

Суддя: С.А.Янжула.