Справа № 212/9813/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 жовтня 2025 року м. Кривий Ріг
Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі:
головуючого судді Козлова Д. О.,
при секретарі Пижик В. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, -
Представник позивача, адвокат Зарівна С. В., у судове засідання не з`явилась, надавши заяву з проханням розгляд справи провести за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні позову та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в судове засідання за невідомих суду причин не з`явились повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленими належним чином.
Таким чином відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши письмові докази, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Суд зазначає, що за ч. 1 ст. 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» витрати на управління багатоквартирним будинком включають витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку, витрати на сплату винагороди управителю та інші витрати.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належить послуга з управління багатоквартирним будинком.
За ст. 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.
Згідно із визначеннями, що містяться у п. 6, 13, 14 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб; споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
За ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд зазначає, що у ст. 625 ЦК визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Судом було встановлено, що відповідно до договору від 28.12.2018 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладених між ТОВ «Житлокомцентр» та співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , а також додатковими угодами від 23.01.2025 року, вбачається, що з 1 січня 2019 року по теперішній час позивач надає послуги з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 , що також підтверджується вимогами до якості послуг з управління таким будинком та кошторисами витрат на утримання будинку та прибудинкової території.
Відповідно до умов зазначених договорів ТОВ «Житлокомцентр» є управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , надаючи послуги з управління багатоквартирним будинком для забезпечення потреб мешканців, вимагаючи від споживачів у свою чергу оплати наданих послуг.
Суд звертає увагу на те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг.
Витрати позивача на управління багатоквартирним будинком підтверджуються інформацією про такі витрати по АДРЕСА_3 за період з 01.12.2021 року по 31.07.2025 року.
Суд при цьому погоджується із розрахунками представника позивача щодо боргу відповідачів за спірний період з оплати ними внесків за утримання будинку по АДРЕСА_3 та нарахованих на таку заборгованість сум відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.
Суд зауважує, що за ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; а індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, (або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги).
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Натомість, за ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Суд при цьому зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 319, ч. 1 ст. 322 Цивільного кодексу України (діла - ЦК) власність зобов`язує, тому власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналізуючи наведені норми загального цивільного законодавства та спеціального в сфері житлово-комунальних послуг, суд робить висновок, що саме власник нерухомості повинен нести відповідальність через несплату наданих житлово-комунальних послуг.
В той же час, положення ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» стосуються солідарної відповідальність осіб, які проживають та/або зареєстровані у житлі власника, за їх зобов`язаннями саме перед власником з оплати житлово-комунальних послуг.
Так згідно інформації від 13 серпня 2025 року з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що співвласниками кв. АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у частці 1/2 кожний на підставі свідоцтва про право власності від 07.11.2007 року.
Враховуючи викладене вмотивування, суд зазначає, що саме співвласники кв. АДРЕСА_2 , повинні відповідати за пред`явленими ТОВ «Житлокомцентр» позовними вимогами.
Суд зазначає, що за ч. 1 ст. 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
На підставі ч. 1 ст. 356 ЦК власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦК співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Аналізуючи перелічені норми, суд звертає увагу на те, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності.
Враховуючи викладене вмотивування, суд зазначає, що відповідачі повинні відповідати за пред`явленими до них позовними вимогами в межах належної їм на праві власності частки кв. АДРЕСА_2 .
Суд при цьому зауважує, що за ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Натомість, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Врахувавши наведені норми, суд дійшов переконання, що за заявленими позовними вимогами ТОВ «Житлокомцентр» до відповідачів за період з 01.12.2021 року по 31.07.2025 року не минули строки позовної давності, оскільки Законом України від 30 березня 2020 року було внесено зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема, до ЦК щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час дії карантинних обмежень, які діяли на території України до 30.06.2023 року.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 1 грудня 2021 року по справі № 373/651/20.
На підставі ст. 141 ЦПК з відповідачів підлягають стягненню на користь ТОВ «Житлокомцентр» понесені позивачем витрати з оплати судового збору при зверненні до суду із таким позовом в сумі 3028 грн. відповідно до частки задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів, тобто по 1514 грн. з кожного.
Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц.
У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Судом встановлено, що 5 серпня 2025 року між ТОВ «Житлокомцентр» та адвокатом Зарівною С. В. було укладено договір про надання правничої допомоги, за яким за надані клієнту послуги адвокату передбачено гонорар за складання, оформлення та направлення до суду даної позовної заяви в розмірі 4000 грн., який сплачується після набуття рішенням законної сили.
Фактично надані адвокатом Зарівною С. В. послуги з правничої допомоги ТОВ «Житлокомцентр» підтверджуються долученими нею актом прийому-передачі від 9 вересня 2025 року, підписаний сторонами такої угоди, щодо наданих адвокатом Зарівною С. В. послуг позивачу на суму 4000 грн. по вказаній справі, що підтверджується ордером такого адвоката.
При цьому суд зауважує, що витрати за надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 11 листопада 2021 р. по справі № 922/449/21 та від 3 жовтня 2019 р. по справі № 922/445/19.
Отже, з огляду на зазначені норми процесуального права та правові позиції Верховного Суду, зважаючи на встановлені судом обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу в сумі 4000 грн. були доведені, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також дотримані критерії розумності їх вартості.
Таким чином витрати ТОВ «Житлокомцентр» на професійну правничу допомогу адвоката Зарівної С. В. у розмірі 4000 грн. підлягають на підставі ст. 141 ЦПК стягненню із відповідача на користь позивача також відповідно до частки задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.
Отже, на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 2000 грн. з кожного (4000 / 2 = 2000).
Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК,
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу з житлово-комунальних послуг задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» заборгованість за період з 01.12.2021 року по 31.07.2025 року з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком в сумі 5208,01 грн., з 3% річних в сумі 191,66 грн., з інфляційних втрат в сумі 732,07 грн., а також з витрат на оплату судового збору в сумі 1514 грн. та на правничу допомогу в сумі 2000 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» заборгованість за період з 01.12.2021 року по 31.07.2025 року з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком в сумі 5208,01 грн., з 3% річних в сумі 191,66 грн., з інфляційних втрат в сумі 732,07 грн., а також з витрат на оплату судового збору в сумі 1514 грн. та на правничу допомогу в сумі 2000 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення чи складення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте відповідачем шляхом подачі письмової заяви протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 (двадцяти) днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 3 жовтня 2025 року.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр», , розташоване в м. Кривий Ріг по вул. Руденка 2.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_3 , зареєстрований в АДРЕСА_3 .

Суддя: Д. О. Козлов