Справа № 570/4628/22
Номер провадження 2/570/30/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2025 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.,

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Дяк В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання в об`єктах права спільної сумісної власності батьків і дітей права власності на 1/3 частину житлового будинку та 1/3 земельної ділянки під ним, -

в с т а н о в и в :

05.12.2022 р. позивач ОСОБА_2 звернулася в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просить:

визнати за нею ОСОБА_2 в об`єкті права спільної сумісної власності батьків і дітей право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за нею ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,138 га, к.н. :10:043:0484, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, що розташована під будинком за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 в об`єкті права спільної сумісної власності батьків і дітей право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,138 га, к.н. :10:043:0484, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, що розташована під будинком за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за нею ОСОБА_3 в об`єкті права спільної сумісної власності батьків і дітей право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,138 га, к.н. :10:043:0484, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, що розташована під будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що відповідно до рішення Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області від 27.04.2001 р. №247 «Про виділення земельної ділянки під будівництво жилого будинку» її сину ОСОБА_1 виділено земельну ділянку в розмірі 0,138 га під будівництво житлового будинку у с. Карпилівка Рівненського району. ОСОБА_1 було запропоновано їй разом з ним займатися організацією будівництва будинку з тим, щоб згодом там проживати. У спільних їхніх планах була реалізація її переїзду та зміну місця проживання з Київської області (де вона постійно проживає у с. Чубинці) до Рівненської.

Будівництво будинку розпочалося із 2008 р. і тривало 8 років. Більшість праці і коштів у будівництво звісно вклав її син ОСОБА_1 , який власне займався організацією будівництва, контролював виконані роботи і розраховувався із працівниками. В цей час він був одружений з ОСОБА_3 , але його дружина ОСОБА_3 свою працю та кошти у будівництво не вкладала. У 2012 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано Рівненським міським судом.

Разом з тим позивач особисто вклала у дане будівництво свої особисті кошти і працю. Вони разом із сином будували плани облаштування кімнат у будинку та літньому будинку, займалися благоустроєм території, їздили разом купувати будівельні матеріали. Вона самостійно придбавала та оплачувала за свої кошти різні товари (будматеріали) у магазинах Рівненської області, що підтверджується квитанціями, які збереглися у неї. Також вона надавала особисто ОСОБА_1 свої кошти на будівництво, син завжди звітував їй про те, на що їх витрати, наприклад на організацію робіт з опорядження та ввід в експлуатацію свердловини, септика, вмурованого каміну, підведення комунікацій (газ, світло), придбання і вставляння пластикових вікон.

У липні 2019 р. вона надала кошти за підведення та підключення наступних комунікацій до будинку по АДРЕСА_1 : 7600 грн. (водовідведення та ввід в експлуатацію свердловини); 2500 грн. (світло); 8500 грн. (газ). У липні 2010 р. вона оплачувала вартість робіт монтажу септика у сумі 4 тис. грн.; також влітку цього ж року вона оплатила роботи з будівництва каміна, в тому числі будматеріали на нього (цеглу вогнетривку). Крім того, вона систематично майже кожного місяця надавала відповідачу ОСОБА_1 гроші у сумі від 1000 до 2000 грн. на будівництво будинку упродовж 2008-2016 років.

Що стосується джерела її доходів, то загалом усі кошти до останньої копійки, які отримала упродовж 2008-2022 років від укладених договорів оренди земельних паїв на території Київської області, якими володіє, а це орієнтовно всього 116 тис. грн., вона вклала саме у будівництво будинку у с. Карпилівка Рівненського району. Крім того, вона отримує систематично пенсію та доходи від продажу домашніх сільськогосподарських культур, які самостійно вирощує, свійської птиці.

Будинок за даною адресою був зданий в експлуатацію, у липні 2012 року її син ОСОБА_1 зареєстрував на нього своє право власності і продовжив розбудову домоволодіння.

Позивач продовжила придбавати для будинку речі побутового вжитку, меблі, жалюзі на вікна з тим, щоб особисто проживати у будинковолодінні.

Упродовж липня 2012 року червень 2015 року будинок належав їй на праві приватної власності. Зокрема, на підставі договору дарування від 10.07.2012 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , їй безоплатно передано у власність як дарунок житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також згідно цього ж Договору дарування від 10.07.2012 р., укладеного між тими ж сторонами, ОСОБА_1 безоплатно передав, а вона прийняла у власність у дарунок земельну ділянку площею 0,138 га з к.н. :10:043:0484, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Після передачі їй права власності на будинок та земельну ділянку вона продовжувала за свої власні сили і кошти із долученням коштів ОСОБА_1 розбудовувати будинок, займатися опоряджувальними роботами будинковолодіння та озеленення території. Таким чином, починаючи з 2008 року до 2016 року вона вклала у будівництво особисті кошти на загальну суму приблизно 15 тис. дол. Крім того, у період з 2014 року по 2020 вона справно сплачувала податкові повідомлення-рішення за нерухоме майно, тобто за будинок. Виготовила за свої кошти технічну документацію на будинок три Технічні паспорти , оплачувала комунальні послуги.

Однак колишня дружина її сина ОСОБА_1 ОСОБА_3 ініціювала судовий спір з приводу даної нерухомості. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10.06.2014 р. у справі №569/19218/13-ц, яке набрало законної сили 13.08.2014 р., вказаний договір дарування було визнано недійсним без застосування наслідків недійсності.

Рішенням Рівненського районного суду від 13.01.2015 р. у справі №570/5374/14-ц за позовом ОСОБА_3 скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним площею 0,138 га.

Також позивачу стало відомо із Витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 23.08.2022 р., співвласниками будинку за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,138 га, к.н. :10:043:0484, що розташована під ним, стали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які володіють по частці даного нерухомого майна. Підставою такого розподілу майна є рішення Рівненського районного суду від 26.03.2021 р., прийнятого у справі №2-4983/11, яке набрало законної сили 28.04.2022 р.

Саме від цієї дати 28.04.2022 р. вважає, що виникло право вимоги на частку майна позивача до відповідачів і позивач не пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Вважає, що такий поділ будинковолодіння порушує її право власності на зазначене майно. Адже вона вклала в будівництво будинку власні кошти і свою працю. Вважає, що будинок та господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 були побудовані за спільні кошти та в результаті спільної праці її та дітей , а саме сина ОСОБА_1 , а тому в силу ст.175 СК України має належати їй на праві спільної сумісної власності батьків і дітей, та має належати їй із відповідачами у рівних частках, тобто по 1/3 кожному. Оскільки поділу підлягає житловий будинок з визнанням права власності за позивачем на 1/3 його частину, то поділу підлягає і земельна ділянка, на якій цей будинок розташований, посилаючись на ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України. Тому дана земельна ділянка належить їй з відповідачами у рівних частках, тобто по 1/3 частині за кожним.

Наводить положення ст.55 Конституції України, ч.1 ст.321, ч.ч.1,2 ст. 328, ст.370, ч.3 ст.372, ст.377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, ст. 175 СК України та вказує, оскільки вона як мати вклала свої особисті кошти у будинок, то вона має право володіти частиною цього об`єкта нерухомості як об`єкта права спільної сумісної власності батьків і дітей.

У добровільному порядку відповідачі не бажають переоформити частку належного їй житлового будинку із відповідною частиною господарчих, побутових будівель та споруд, разом із земельною ділянкою, на якій вони розташовані. Тому з метою захисту її майнових прав вона змушена звертатися до суду із цим позовом.

Вважає, що своїми незаконними діями відповідачі порушують її право власності. Вона змушена подати цей позов до суду, щоб належним чином володіти та продовжувати користуватися своїм майно, що задовольнить її особисті та житлові потреби.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 24.02.2023 р. прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с.100 т.1).

Ухвалою суду від 20.06.2023 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.213 т.1).

Ухвалою суду від 20.10.2023 р. у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Дяк В.С. про визнання причин пропуску ОСОБА_1 процесуального строку на подання відзиву у справі №570/4628/22 поважними та поновлення цього строку відмовлено (а.с.243, 247-251 т.1).

Ухвалою суду від 04.01.2024 р. клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Дяк В.С. про поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів та витребування доказів у цивільній справі №570/4628/22 задоволено; поновлено пропущений строк для звернення до суду із клопотанням про витребування доказів; витребувано від відповідача ОСОБА_3 належним чином засвідчені копії технічного паспорту та документів по інвентаризації, на основі яких було видано технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 29, а.с.34-35 т.2).

Ухвалою суду від 18.06.2025 р. заяву позивача ОСОБА_2 вх. 8319 від 13.05.2025 р. про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права в об`єктах права спільної власності батьків і дітей права власності на 1/3 частину житлового будинку та 1/3 земельної ділянки під ним залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 23.06.2025 р. у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 вх. 19254 від 11.11.2024 р. про застосування заходів процесуального примусу (тимчасове вилучення доказів для дослідження судом або штраф на розсуд суду) до відповідача ОСОБА_3 , її представника щодо невиконання ухвали суду від 04.01.2024 р., зокрема ненадання матеріалів технічної інвентаризації; зобов`язання відповідача ОСОБА_3 , її представника виконати ухвали суду від 04.01.2024 р. у справі №570/4628/22 щодо надання матеріалів технічної інвентаризації відмовлено.

Ухвалою суду від 27.06.2025 р. клопотання відповідача ОСОБА_1 вх. 19811 від 18.11.2024 р. задоволено частково. Поновлено відповідачу ОСОБА_1 строк для подання клопотання вх. 19811 від 18.11.2024 р. (п.1 клопотання). У задоволенні п.2 клопотання відповідача ОСОБА_1 вх. 19811 від 18.11.2024 р. про доручення КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації Рівненської обласної ради» провести технічну інвентаризацію будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та про направлення до суду матеріалів технічної інвентаризації (включаючи технічний паспорт), - відмовлено. У задоволенні п.3 та п.4 клопотання відповідача ОСОБА_1 вх. 19811 від 18.11.2024 р. - відмовлено. Клопотання відповідача ОСОБА_1 вх. 10618 від 16.06.2025 р. задоволено та долучено до матеріалів справи копію технічного паспорта, виготовленого станом на 22.01.2025 р. на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; поновлено строк на подання вказаного доказу.

Клопотання позивача ОСОБА_2 вх. 10616 від 16.06.2025 р. задоволено та долучено до матеріалів справи податкове повідомлення - рішення від 08.04.2025 р. щодо сплати податку; поновлено строк на подання вказаного доказу.

У відзиві вх. 4551 від 17.03.2023 р. представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Цуняк В.Й. просить у задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовити. (а.с.106 т.1).

У відповіді на відзив відповідача ОСОБА_3 представник позивача адвокат Якубець М.К. просить задовільнити позовні вимоги (а.с.168-169 т.1).

У письмових поясненнях вх. 6215 від 05.04.2024 р. представник позивача адвокат Якубець М.К. (а.с.70-72 т.2) вказує, що повністю підтримує позов та просить його задовільнити. Згідно рішення Городоцької сільської ради Рівненського району від 27.04.2001 р. №247 «Про виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку» її сину ОСОБА_1 виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку в с. Карпилівка Рівненського району.

Вказана земельна ділянка площею 0,138 га, що розташована в с. Карпилівка Рівненського району Рівненської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення Городоцької сільської ради №13 від 12.04.2002 р. була приватизована ОСОБА_1 і він отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-РВ №032689, виданий 19.11.2002 р.

ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 разом займатися організацією будівництва, щоб згодом в ньому проживати. Були плани на її переїзд та зміну місця проживання.

Будівництво почалося в 2008 році та тривало 8 років. Організаційними питаннями щодо придбання та доставки будівельних матеріалів, питаннями контролю за якістю виконаних робіт та розрахунками займався її син ОСОБА_1 , який за освітою є інженером.

Разом із сином вона особисто вкладала в будівництво свої особисті кошти та свою працю. Вона разом з ОСОБА_1 обговорювала питання та плани облаштування кімнат як у будинку так і в літньому будинку, займалася благоустроєм території, разом їздили купувати будівельні матеріали.

У липні 2010 р. вона оплатила монтаж септика в розмірі 4000 грн. Також у 2010 р. вона оплатила будівництво каміна та будматеріалів на нього (вогнетривку цеглу та ін.).

У 2009 р. вона надала грошові кошти за підведення та підключення комунікацій до будинку по АДРЕСА_1 : 7600 грн. за водовідведення та ввід в експлуатацію свердловини; 2500 грн. за підведення світла; 8500 грн. за підведення газу.

Систематично у період часу з 2008 р. по 2016 р. вона майже кожен місяць надавала грошові кошти в сумі від 1000 грн. до 2000 грн. при цьому ніяких розписок не вимагала, так як між ними були довірливі стосунки.

10.07.2012 р. на підставі Договору дарування їй безоплатно було передано даний будинок з надвірними будівлями у власність як дарунок. Також згідно цього Договору їй було передано земельну ділянку площею 0,13 га з к.н. :10:043:0484.

Оскільки поділу підлягає житловий будинок і господарській будівлі з визнанням права власності на їх 1/3 частину за позивачкою, то підлягає поділу і земельна ділянка, на якій це цей будинок розташований, оскільки відповідно до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 05.09.2022 р. №08-1020 ГУ ДПС у Київській області відповідно до п. 266.7.2 ст. 266 Податкового кодексу України ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за податковий період 2021 р. податок на нерухоме майно житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 645,60 грн.

Вказаний податок сплачений 08.06.2023 р., про що свідчить квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..2.

Також відповідно до податкового повідомлення рішення від 21.03.2023 р. №0-1020 ГУ ДПС у Київській області відповідно до пункту 266.7.2 ст. 266 Податкового кодексу України ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за податковий період 2022 р. податок на нерухоме майно житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 699,40 грн.

Вказаний податок сплачений 08.06.2023 р., про що свідчить квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..2.

У рішенні від 26.03.2021 р. у справі 2-4983/11 за позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні спільним майном та поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод користування нерухомим майном та виділ у натурі частки із спільного майна, що є у спільній сумісній власності зазначено: «Вимоги Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року № 55, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, на які посилається відповідач ОСОБА_2 , як на підставу того, що спірний будинок та господарські будівлі не підлягають поділу, оскільки до складу такого входить самочинно збудований об`єкт, а саме: літній будинок для тимчасового проживання (самочинно збудований (реконструйований), рік забудови - 2014), судом не можуть бути застосовані з огляду на наступне.

Згідно п.2.3 вищевказаної Інструкції, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

У пункті 3.11 цієї Інструкції зазначено, що за наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об`єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону.

Самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються.

Питання поділу майна в натурі на сьогодні судом не вирішується, суд вирішує питання визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, що якраз передбачено вимогами положень Інструкції, на яку посилається відповідач.

Невірним, на думку суду, є посилання позивача і на постанову Верховного Суду від 06 листопада 2019 року, в якій Верховний Суд прийшов до висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, оскільки, як зазначалося вище, питання поділу в натурі не стоїть, судом вирішується питання визнання права власності на нерухоме майно, а тому застосування в даному випадку вказаної постанови Верховного Суду є недоречним. Крім того, на даний час будинок зданий в експлуатацію, на нього зареєстроване право власності.»

Представник позивача адвокат М. Якубець просить визнати за ОСОБА_2 в об`єкті права спільної сумісної власності батьків і дітей право власності на 1/3 частку житлового будинку господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить: житловий будинок А-1, сарай-літня кухня Б, вбиральня В, огорожа №1, огорожа №2, ворота №3, підпірна стінка І; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,138 га к.н. :10:043:0484, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с.Карпилівка, Рівненського р-ну, Рівненської обл. (а.с.70-72 т.2).

У письмових поясненнях вх. 4167 від 19.04.2024 р. представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Дяк В.С. вказує, що про визнання права власності за позивачем на частину житлового будинку не погоджується, бо у складі нерухомого майна була проведена реконструкція об`єкта, в результаті чого він набув ознак самочинного будівництва.

З технічного паспорта садибного (індивідуального) житлового будинку в АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 26.12.2016 р. ПП ОСОБА_4 вбачається, що до складу житлового будинку входять наступні об`єкти: А-1 житловий будинок (рік забудови 2012), Б літній будинок для тимчасового проживання (рік забудови - 2014), Пд/Б підвал (рік забудови - 2014); до складу надвірних будівель входять : Б гараж, В вбиральня, №1 огорожа, №2 огорожа, №3 ворота, І підпірна стінка, ІІ замощення.

Саме в цьому технічному паспорті є відмітка про самочинно збудований літній будинок для тимчасового проживання, позначений літ. «Б», з приміткою реконструкція.

Також згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи №74/21 від 06.05.2021 р. судового експерта Сапунової А.І. визначено, що «літній будинок для тимчасового проживання літ. «Б», підвал під літ. «Пд/Б» та гараж літ. «Б», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . зведені без дозвільних документів, тобто самочинно. Співвідношення вартості будівельних та будівельно- ремонтних робіт, проведених у садибі та вартості зведення будівель та споруд з 03.11.2011 р. по 06.05.2021р. до вартості житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 без врахування самочинного будівництва, становить 41%.».

Згідно Інформаційної довідки з Державною реєстру речових прав на нерухоме майно об`єктом майна є житловий будинок з надвірними будівлями, складовими частинами нерухомого майна є: житловий будинок А1, сарай-кухня Б, погріб Пг/Б, В вбиральня, № 1 огорожа, № 2 огорожа, № 3 - ворота, І - підпірна стінка.

Наводить положення ст. 186 ЦК України та вказує, що літній будинок для тимчасового проживання призначений для обслуговування житлового будинку, а тому є його приналежністю.

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦКУ господарсько-побутові будівлі (літній будинок, сарай, гараж), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди, тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на зазначені будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може.

Наводить положення ч.4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постанову Верховного Суду від 31.07.2019 по справі 127/24183/16-ц, статті 316-317 Цивільного кодексу України, ч.1 ст. 376 ЦК України та вказує, що відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Вказує, що поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у п.3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України № 295 від 22.07.2009 року, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є: зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

За таких умов у разі проведення реконструкції, реставрації або капітального ремонту об`єкта нерухомого майна утворюється нова річ.

При цьому, за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 травин 2020 року у справі № 243/5477/15-ц (провадження № 61-46081еві8),

У розумінні частини першої стані 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаною дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої га затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу па виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно- будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146.)

Верховний Суд вказав, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності. Такі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61 -43540св 18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/ 1882/16- ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі 562/542 19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/3 9 (провадження № 61 -19065св20), від 16 лютою 2022 року у справі № 495/6053/19.

Виходячи з перелічених вище висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаною дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, будівельною паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц (провадження № 61- 45361св18) Верховний Суд розмежував правовий статус незавершеного та самочинною будівництва, зазначивши, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності і з дотриманням будівельних норм і правил може підлягати поділу між ними, а щодо самочинного будівництва такі способи захисту прав не застосовуються.

Враховуючи те, що за змістом статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).

Відтак, немає правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до відповідачів про визнання в об`єктах права спільної сумісної власності батьків і дітей права власності на 1/3 частину житлового будинку та 1/3 земельної ділянки під ним, тому просить у задоволенні позову відмовити (а.с. 75-78 т.2).

У письмових додаткових поясненнях вх.8636 від 15.05.2024 р. відповідач ОСОБА_1 (а.с.81-85 т.2) вказує, що 23.04.2024 р. йому було надано відповідь від Городоцької сільської ради про те, що в Городоцькій сільській раді відсутня технічна документація на об`єкт нерухомого майна. Представником Відповідача ОСОБА_3 не було долучено до матеріалів справи відповідь Городоцької сільської ради про надання копії техпаспорту представнику Відповідача ОСОБА_3 на адвокатський запит, що викликає сумніви в достовірності даних документів та законності способів отримання технічного паспорту на будинок, так як Городоцькою сільською радою не приймалося рішення про визначення зберігання інвентаризаційних справ на об`єкти нерухомого майна, який буде здійснювати зберігання інвентаризаційних справ за місцем розташування об`єктів нерухомого майна, про що зазначається у відповіді від 23.04.2024р.

На момент виготовлення технічних паспортів впродовж 2016-2021 років власником згідно з інформації державного реєстру речових прав на нерухоме майно була ОСОБА_2 . Даний факт підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.04.2016 року та від 23.06.2022 року, де у відомостях про права власності зазначено ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 на той час ще не зареєструвала своє право власності. Реєстрація права власності нею відбулася 05.07.2022 р. Тобто заявити про проведення технічної інвентаризації будинковолодіння на той час в період з 2015 до 2022 року могла лише ОСОБА_2 .

Отже, права відповідача ОСОБА_3 на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникли у відповідача ОСОБА_3 з моменту такої реєстрації, тобто з 05.07.2022 року.

Враховуючи те, що Відповідач ОСОБА_3 не зареєструвала своє речове право на нерухоме майно, а із заявою про проведення державної реєстрації права власності на частину будинковолодіння за вище вказаною адресою звернулася лише 05.07.2022 року, то на час подання заяви про проведення інвентаризації і складання технічного паспорта станом на 2016 та 2021 рік, не набула права власності на нього, бо власником нерухомого майна у реєстрі значилася на той час ОСОБА_2 .

Звертає увагу суду на те, що представником відповідача Козакевчи А.С. не заперечувався факт існування самочинного будівництва в складі нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , крім судового засідання 19.04.2024 року.

Крім того, в матеріалах справи наявний Висновок судового експерта Сапунової А.І. від 06.05.2021 року за № 74/21 за результатами проведення судової інженерно-технічної експертизи житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також будівельних та ремонтно-будівельних робіт, проведених у садибі.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.08.2022 р. об`єктом майна є житловий будинок з надвірними будівлями, складовими частинами нерухомого майна є: житловий будинок А1, сарай-кухня Б, погріб Пг/Б, В - вбиральня, № 1 - огорожа, №2- огорожа, № 3 - ворота, І - підпірна стінка.

Тобто, інші допоміжні об`єкти нерухомого майна, зазначені у Висновку експерта, технічному паспорті від 2016 та 2021рр, в даній Довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.08.2022 р. відсутні, що дає підстави вважати, що відповідач ОСОБА_3 виготовила технічний паспорт 2022р. незаконно, в обхід наявного об`єкті нерухомого майна самочинного будівництва.

Незважаючи на те, що за її заявою, її представника було накладено арешт нерухомого майна щодо реєстрації ним права власності на частину будинковолодіння, і це обтяження ні ОСОБА_3 , ні її представником досі не знято, він, ОСОБА_1 , також не може згідно закону окремо зареєструвати право власності на допоміжні приміщення, які збудовані самочинно, так як вони є приналежністю головної речі.

Стосовно визнання права власності на речі, які є приналежністю головної речі, зазначає, що за змістом статей 186, 190, 316 ЦК України право власності особи виникає на окрему, самостійну річ. Отже, розглядаючи відповідні спори, суди мають враховувати, що приналежність головної речі не може бути окремим об`єктом права власності, а лише слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також відповідачем ОСОБА_1 подано письмові додаткові пояснення вх.22140 від 23.12.2024 р.

У судовому засіданні 23.02.2024 р. представник позивача адвокат Якубець М.К. не підтримав клопотання вх. 5694 від 04.04.2023 р. про допит позивача як свідка (а.с.173-174 т.1).

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. До суду подала заяву вх. 10617 від 16.06.2025 р., в якій просить проводити подальший розгляд справи за її позовом без її участі, позовні вимоги підтримує.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Дяк В.С. позовні вимоги не визнали та просять в їх задоволенні відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Цуняк В.Й. позовні вимоги до ОСОБА_3 не визнав та просить у їх задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання свідків, оглянувши матеріали цивільної справи №2-4983/11, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується засвідченою позивачем копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 (а.с.8,9 т.1).

Як убачається із засвідченої позивачем копії рішення Городоцької сільської ради № 247 від 27.04.2001 р., за заявою ОСОБА_1 Городоцька сільська рада Рівненського району вирішила виділити земельну ділянку в розмірі 0,15 га під будівництво житлового будинку в селі Карпилівка ОСОБА_1 (а.с.10 т.1).

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, що розташована в адміністративних межах Чубинецької сільської ради, цільове призначення земельної ділянки ведення особистого селянського господарства, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серія КВ №034132 від 28.11.2003 р.(а.с.20 т.1), яка згідно з договором оренди земельної ділянки від 03.06.2015 р. є об`єктом оренди (а.с.21 т.1).

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, що розташована на території Чубинецької сільської ради Сквирського району, цільове призначення земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серія КВ №069464 від 21.04.2004 р.(а.с.22 т.1), яка згідно з договором оренди земельної ділянки від 05.03.2014 р. є об`єктом оренди (а.с.23 т.1).

Позивачем подано до суду видаткову накладну від 18.09.2010 на суму 1548,72 грн., на суму 8350,32 грн., від 10.04.2011 р. на суму 6069,33 грн. та від 04.05.2011 р. на суму 1844,46 грн., від 21.04.2011 грн. на суму 955,19 грн., від 19.04.2011 р. на суму 1596,94 грн., від 03.11.2010 р. на суму 4366,21 грн. (а.с.66, 64, 73, 74,75, 76 т.1), квитанцію на суму 1844,46 грн. (а.с.65 т.1), фіскальний чек на 6669,88 грн. (а.с.67 т.1), товарний чек на котел на суму 7800 грн. від 22.07.2009 р. (а.с.68 т.1), товарний чек від 23.12.2008 р. на суму 30 000 грн. (а.с.69 т.1), фіскальні чеки за період 18.09.10.2010 15.10.2010 р. (а.с.70-71, 73 т.1), товарні чеки від 30.08.2008 р. на суму 637,40 грн. та від 09.06.2011 р. на суму 1449 грн. (а.с.72 т.1), рахунок-фактуру від 06.09.2010 р. на суму 6970,02 грн. (а.с.84 т.1).

Як убачається з довідки про доходи №5717 2469 1377 9712, виданої ГУ ПФУ в Київській області, пенсіонеру ОСОБА_2 , яка перебуває на обліку в Сквирському об`єднаному управлінні ПФУ в Київській області та отримала пенсію за віком з липня 2014 року жовтень 2022 року у розмірі 243 572,09 грн. (а.с.17-19 т.1).

Як убачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 03.11.2022 р. ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2008 року по 2 квартал 2022 року отримувала доходи з таких джерел: ТзОВ «Чубинецький колос» - надання майна в лізинг; ОСОБА_5 спадщина чи дарунок від члена сім`ї 1 ступеня споріднення; Філія Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Державний ощадний банк»; Сквирська районна державна адміністрація благодійна, у тому числі гуманітарна допомога; Управління СЗН Сквирської РДА державна та соціальна матеріальна допомога; Управління СЗН Білоцерківської РДА соціальні виплати з відповідних бюджетів. (а.с.24-25 т.1).

02.03.2012 р. Рівненським міським судом у справі №1715/230/12 ухвалено рішення за позовом ОСОБА_1 , яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 22.05.1982 р. Полянською сільською радою Славутського району, актовий запис №11 розірвано (а.с. 29-30 т.1).

11.06.2012 р. КП «Рівненське ОБТІ РОР» ОСОБА_6 було виготовлено Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 . Інвентаризаційна справа 415, реєстровий номер 2-124-368 (а.с. 40-43, 183-184 т.1, 109-113 т.2).

10.07.2012 р. відповідач ОСОБА_1 подав до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромній Ю.А. заяву, в якій вказав: «Я, ОСОБА_1 , цією заявою стверджую той факт, що житловий будинок, з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є моєю особистою приватною власністю, оскільки був збудований мною за власні кошти в період, коли я в шлюбі не перебував (розлучений) та не проживав однією сім`єю з іншою особою без укладення шлюбу. Крім того повідомляю, що осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на вказане нерухоме майно, у тому числі і відповідно до статей 60,61,65 та 74 Сімейного кодексу України, немає. Факти, зазначені вище, підтверджуються Рішенням Рівненського міського суду від 02 березня 2012 року, Справа №1715/1230/12/р та моїм паспортом де в графі «Сімейний стан» наявна відмітка про припинення одруження, зроблена Відділом РАГС м. Рівне Рівненської області 02.03.2012 року». (а.с.114 т.1).

Як убачається з довідки №31 від 31.10.2022 р. ТзОВ «Чубинецький колос», орендна плата за землю ОСОБА_2 за 2020-2022 роки становила за 2020 рік виплачено 11976,40 грн., за 2021 р. виплачено 11976,40 грн., за 2022 рік виплачено 11976,40 грн. (а.с.26 т.1).

Як убачається із довідки Головного управління ПФУ у Київській області від 07.11.2022 №1000-0501-8/111341, виданої на ОСОБА_2 , вона отримала пенсію за віком за період січень 2008 червень 2014 роки у розмірі 84787,37 грн. (а.с.12-16 т.1).

10.06.2014 р. Рівненський міський суд у справі №569/19218/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Скоромної Ю.А. про визнання недійсними договорів дарування ухвалив: позовні вимоги ОСОБА_3 задоволити; визнати недійсним без застосування наслідків недійсності, договір дарування від 10 липня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за умовами якого ОСОБА_1 безоплатно передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність як дарунок житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Скоромною Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1032.

Визнати недійсним без застосування наслідків недійсності, договір дарування від 10 липня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за умовами якого ОСОБА_1 безоплатно передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність як дарунок земельну ділянку, площею 0,138 га, з кадастровим номером :10:043:0484, розташовану по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Скоромною Ю.А. (а.с.115- 119 т.1).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.09.2019 р. у справі № 569/19218/13-ц (провадження № 61-34408св18) суд виснував, що враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку, з господарськими спорудами від 10 липня 2012 року, оскільки позивач при укладенні оспорюваних договорів не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя. (а.с.135 т.1).

13.01.2015 р. Рівненським районним судом Рівненської області у справі №570/5374/14-ц за позовом ОСОБА_3 до Реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції, ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації задоволено повністю; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на

?житловий будинок з надвірними будівлями, що по АДРЕСА_1 , проведену 16 липня 2012 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно( реєстраційний номер 37048409, номер запису про право власності 124-368 в книзі 2 ) на підставі договору дарування від 10 липня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Скоромною Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1032 .

?земельну ділянку площею 0.138 га з кадастровим номером :10:043:0484, що по АДРЕСА_1 , проведену 16 липня 2012 року в Поземельній книзі за реєстровим номером 01 на підставі договору дарування від 10 липня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Скоромною Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1033. (а.с.31-33 т.1).

Позивачем подано Податкове повідомлення-рішення від 30.06.2016 р. №737-13 Сквирського відділення Білоцерківської ОДПІ, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фіз. Особ., які є власниками об`єктів житлов нерух за податковий період 2015 р у сумі 472,58 грн., та квитанцію про сплату. (а.с.55 т.1).

26.12.2016 р. ФОП ОСОБА_4 було виготовлено Технічний паспорт садибного (індивідуального) житлового будинку будинок АДРЕСА_1 . Інвентаризаційна справа №9(а.с. 44-47, 188-193 т.1, а.с.114-123 т.2).

Позивачем подано до суду Податкове повідомлення-рішення від 23.05.2017 р. №6710-13 ГУ ДФС у Київській області, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фіз. Особ., які є власниками об`єктів житлов нерух за податковий період 2016 р у сумі 482,58 грн., та квитанцію про сплату. (а.с.56 т.1).

Позивачем подано до суду Податкове повідомлення-рішення від 18.08.2020 р. №0203463/3-5005-1020 ГУ ДПС у Київській області, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фіз. Особ., які є власниками об`єктів житлов нерух за податковий період 2017 р у сумі 688,64 грн. (а.с.57 т.1), та квитанцію про його сплату (а.с.62 т.1).

Позивачем подано до суду Податкове повідомлення-рішення від 18.08.2020 р. №0203463/2-5005-1020 ГУ ДПС у Київській області, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фіз. Особ., які є власниками об`єктів житлов нерух за податковий період 2018 р у сумі 801,62 грн. (а.с.58 т.1), та квитанцію про його сплату (а.с.62 т.1).

Позивачем подано до суду Податкове повідомлення-рішення від 18.08.2020 р. №0-1020 ГУ ДПС у Київській області, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фіз. Особ., які є власниками об`єктів житлов нерух за податковий період 2019 р у сумі 898,03 грн. (а.с.59 т.1), та квитанцію про його сплату (а.с.62 зворот т.1).

Позивачем подано до суду Податкове повідомлення-рішення від 16.02.2021 р. №0-1020 ГУ ДПС у Київській області, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фіз. Особ., які є власниками об`єктів житлов нерух за податковий період 2020 р у сумі 508,19 грн. (а.с.60 т.1), та квитанцію про його сплату (а.с.61 т.1).

26.03.2021 р. Рівненським районним судом Рівненської області у справі №2-4983/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод користування нерухомим майном та виділ у натурі частки із спільного майна, що є у спільній сумісній власності і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні спільним майном та вселення, поділ майна подружжя ухвалено: прийняти до відому, що зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні спільним майном та вселення, поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду ухвалою Рівненського районного суду від 17 березня 2016 року.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод користування нерухомим майном та виділ у натурі частки із спільного майна, що є у спільній сумісній власності (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, т.2, а.с.161-162) - задоволено частково.

Визнати за ОСОБА_3 до ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 (одну/другу) частку житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить: житловий будинок А-1, сарай-літня кухня Б, вбиральня В, огорожа № 1, огорожа № 2, ворота № 3, підпірна стінка І.

Визнати за ОСОБА_3 до ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 (одну/другу) частку земельної ділянки площею 0,138 га, кадастровий номер :10:043:0484, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с.Карпилівка, Рівненського району Рівненської області.

Виділити ОСОБА_3 в натурі та визнати за нею право власності на автомобіль марки "DAEWOO LANOS TF69Y", 2005 року випуску, № шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 .

Припинити право власності ОСОБА_1 на автомобіль марки "DAEWOO LANOS TF69Y", 2005 року випуску, № шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 .

Виділити ОСОБА_1 в натурі автомобіль марки "CITROEN JUMPY", 2004 року випуску, № шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 .

В решті позовних вимог відмовити.

Вказане рішення суду набрало законної сили 28.04.2022 р. (а.с.37-38 т.1)

27.04.2021 р. ПП ОСОБА_4 було виготовлено Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарським будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Інвентаризаційна справа №9 (а.с. 48-55 т.1, а.с.124-133 т.2).

Позивачем долучено до матеріалів справи Висновок судового експерта Сапунової А.І. за результатами проведення судової інженерно-технічної експертизи від 06.05.2021 р. №74/21, з якої убачається що 19.04.2021 р. до судового експерта Сапунової А.І. від ОСОБА_2 надійшла заява з додатком №1 про проведення судової інженерно-технічної експертизи об`єктів дослідження: житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 для звернення в суд. Разом із заявою надійшли матеріали для проведення експертизи: Витяг про Державну реєстрацію права, виданий 16.07.2012 р.(ксерокопія на 1-ому арк.), договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідчений приватним нотаріусом Скоромною Ю.А. 10.07.2012 р. №1032 (ксерокопія на 2-х арк.), договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Скоромною Ю.А. 10.07.2012 р. №1033 (ксерокопія на 2-х арк.). Додатково 30.04.2021 від ОСОБА_2 надійшли наступні матеріали: Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений ПП ОСОБА_4 , станом на 27.04.2021 р. (ксерокопія на 11-ти арк.), виписка з інвентаризаційних матеріалів від 27.04.2021 р. за №9, видана ПП ОСОБА_4 (ксерокопія на 1-ому арк.). Із розділу Висновки вказаного Висновку експерта убачається: 1. …Літній будинок для тимчасового проживання літ. Б, підвал під літ. Пд/Б та гараж літ. Б, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зведені без дозвільних документів, тобто самочинно. 2. Вартість будівельних та будівельно-ремонтних робіт, проведених у садибі та вартість зведених будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , проведених з 03.11.2011 р. по даний час , згідно переліку наведеного у додатку №1 до заяви від 19.04.2021 р., може становити 849 571 грн. Вартість робіт по благоустрою та озелененню садиби 131 342 грн. 3. Співвідношення вартості будівельних та будівельно-ремонтних робіт, проведених у садибі та вартості зведення будівель та споруд з 03.11.2011 р. по даний час , згідно переліку наведеного у додатку №1 заяви від 19.04.2021 р., до вартості житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , наведеної у Виписці з інвентаризаційних матеріалів від 27.04.2021 р. за №9, виданої ПП ОСОБА_4 , без врахування самочинного будівництва становить 41 %. (а.с. 79-83 т.1, 136-171 т.2).

Позивачем подано до суду Податкове повідомлення-рішення від 05.09.2022 р. №0-1020 ГУ ДПС у Київській області, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фіз. Особ., які є власниками об`єктів житлов нерух за податковий період 2021 р у сумі 645,60 грн. (а.с.207 т.1), та квитанцію про його сплату (а.с.208 т.1).

Позивачем подано до суду Податкове повідомлення-рішення від 21.03.2023 р. №0-1020 ГУ ДПС у Київській області, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фіз. Особ., які є власниками об`єктів житлов нерух за податковий період 2022 р у сумі 699,40 грн. (а.с.205 т.1), та квитанцію про його сплату (а.с.206 т.1).

Позивачем подано до суду Податкове повідомлення-рішення від 08.04.2025 р. №0-1027-… ГУ ДПС у Київській області, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фіз. Особ., які є власниками об`єктів житлов нерух за податковий період 2024 р у сумі 763,96 грн., та квитанцію про його сплату.

31.05.2022 р. ФОП ОСОБА_7 виготовила Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.37-60 т.2)

08.07.2022 р. прийнято рішення державним реєстратором Желязковою М. УЗНАП РМР про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 64116101 , згідно з яким зареєстровано право власності за відповідачем ОСОБА_3 на спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та спільної часткової власності на земельну ділянку к.н. :10:043:0484, на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області суддя Остапчук Л.В. №2-4983/11 від 26.03.2021 р. (а.с.110-112 т.1).

Позивачем долучено до матеріалів справи Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.08.2022 номер інформаційної довідки 308011429, підставою формування якої була заява ОСОБА_1 , (а.с. 34 т.1).

22.01.2025 р. ПП ОСОБА_4 було виготовлено Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Інвентаризаційна справа №9.

Зідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Визначення предмета та підстав спору, способу захисту прав та інтересів є правом позивача. Натомість встановлення належності предмета та підстав спору, способу захисту прав та інтересів - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 вересня 2024 року у справі №990/220/24).

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Позивач ОСОБА_2 як на підставу свої вимог посилається на ст.175 СК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.02.2023 р. у справі № 405/3776/19 (провадження № 61-8889св22) вказано, що «Згідно з частиною першою статті 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина друга стаття 175 СК України).

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю дитини, якщо воно набуто батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тією особою, яка її спростовує.»

На думку суду, слід зауважити, що стаття 175 СК України знаходиться у Розділі III

ПРАВА ТА ОБОВ`ЯЗКИ МАТЕРІ, БАТЬКА І ДИТИНИ Главі 14 ПРАВА БАТЬКІВ І ДІТЕЙ НА МАЙНО, у якій зокрема стаття 173 регулює Роздільність майна батьків і дітей; стаття 174 - Право власності дитини на майно, призначене для її розвитку, навчання та виховання; стаття 176 - Права батьків та дітей щодо користування майном; стаття 177 - Управління майном дитини; стаття 178 - Використання доходу від майна дитини; стаття 179 - Право власності на аліменти, одержані на дитину.

Так, у частині 1 статті 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Тому, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом та є неефективним для захисту як вказує позивач її порушеного права, тому у цих правовідносинах позовні вимоги останньої не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Відповідно до ч.3 ст.6 ЗУ "Про доступ до судових рішень" суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

У рішенні Рівненського районного суду Рівненської області у справі № 2-4983/11 від 26.03.2021 р. установлено, що: «Враховуючи обставини, які встановлені судом під час розгляду даної справи, виходячи із вказаних норм закону, суд вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , земельна ділянка і два автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , а отже підлягають поділу.

Крім того, той факт, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 було встановлено і рішеннями судів під час розгляду інших цивільних справ між тими ж сторонами і стосовно цього ж майна.

… Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Преюдиційні факти - це факти, встановленні рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 червня 2019 року у справі № 607/2509/14-ц, де зазначено, що з огляду на вимоги процесуального закону, суд не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Крім того, у преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто - Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 "Про незалежність судової влади", судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Таким чином, обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства.

В свою чергу, преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Вищевказані рішення Рівненського міського і Рівненського районного судів у інших цивільних справах між тими ж сторонами і щодо спірного майна відповідають означеним критеріям, а отже обставини встановлені цими рішеннями мають преюдиційне значення при розгляді даної справи.

Отже, з огляду на встановлені обставини у цій справі та враховуючи обставини, встановлені іншими судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення, суд і приходить до висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 , земельна ділянка, на якій він розташований і два автомобілі є спільним сумісним майном подружжя Козакевичів.»

Натомість у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.91 « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок вказано: «Відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" ( 697-12 ) у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст.17 ЗК ( 561-12 ) і ст.14 Закону України "Про власність" ( 697-12 ) земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК ( 5464-10 ) обов`язок.»

Щодо застосування строку позовної давності, про яку заявив представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Цуняк В.Й. у клопотанні про розгляд справи без участі сторони вх. ЕП-5627 від 08.09.2025 р., то слід вказати, що за правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

Відповідно до частин третьої,четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).

Крім того, виходячи із підстав позову у вказаній справі, можна зробити висновок, що вимоги позивача випливають із сімейних відносин, а згідно ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу (частина 1).

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина 2 ст.20 СК України).

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_2 в об`єкті права спільної сумісної власності батьків і дітей право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,138 га, к.н. :10:043:0484, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, що розташована під будинком за адресою: АДРЕСА_1 ; про визнання за ОСОБА_1 в об`єкті права спільної сумісної власності батьків і дітей право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,138 га, к.н. :10:043:0484, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, що розташована під будинком за адресою: АДРЕСА_1 ; про визнання за ОСОБА_3 в об`єкті права спільної сумісної власності батьків і дітей право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; про визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,138 га, к.н. :10:043:0484, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, що розташована під будинком за адресою: АДРЕСА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Сторони справи:

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Суддя Гнатущенко Ю.В.