ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/1146/25
Головуючий в 1-й інстанції Боєв Є.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Кочеткової І.В., Полякова О.З.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року до суду звернулася ОСОБА_2 із вказаним позовом до ОСОБА_1 . В обґрунтування позову зазначено, що 27.02.2014 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О., зареєстрованим за № 135 квартира за адресою: АДРЕСА_1 була набута на ім`я чоловіка позивачки ОСОБА_3 . Право власності ОСОБА_3 на квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О. 27.02.2014 р.. номер відомостей про речове право: 4814881, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01. У вищезазначеній квартирі з моменту її купівлі проживали позивачка ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_3 та їх спільна малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік позивачки ОСОБА_3 загинув, виконуючи військовий обов`язок із захисту Батьківщини. Позивач ОСОБА_2 та її дитина ОСОБА_4 мають статус членів сім`ї загиблого Захисника України. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина. Після смерті ОСОБА_3 позивачка у встановлений законом строк подала до нотаріальної контори заяву про бажання і наміри вступити в спадкування майном, яке належало її чоловіку ОСОБА_3 та складалося з 1/2 частини квартири. 28.09.2022 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кріль О. М. було відкрито спадкову справу, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за № 69739609 (номер у нотаріуса 26/2022). Спадщина складається з 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями майна є його дружина ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_4 (син спадкодавця та позивачки) та мати померлого - ОСОБА_1 (відповідач). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 316, виданого приватним нотаріусом Кріль П.М. 18.07.2023 р., ОСОБА_2 (позивачу) належить 1/3 частка спадкового майна. Відповідно, 18.07.2023 р. право власності ОСОБА_2 (позивача) на 1/6 частку у праві спільної частко власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав (номер відомостей про речове право 51036024). Окрім того, вищезазначена квартира була придбана під час шлюбу позивачки та чоловіка, а отже є спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 18.07.2023 р. позивачу ОСОБА_2 належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу. Відтак, позивачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 4/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 (з розрахунку 1/2 + 1/6). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 318, виданого приватним нотаріусом Кріль О.М. 18.07.2023 р. малолітньому ОСОБА_4 (сину позивачки) належить 1/3 частка спадкового майна (від 1/2 частки квартири). Відповідно, 18.07.2023 р. право власності ОСОБА_4 на 1/6 частку у праві спільної часткової власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав (номер відомостей про речове право 51036025). Отже, сину позивачки ОСОБА_4 на праві спільно часткової власності належить 1/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачем ОСОБА_1 також було набуто та зареєстровано право на спадщину. Згідно свідоцтва про право на спадщину № 347, виданого приватним нотаріусом Кріль О.М. 26.07.2023 р. ОСОБА_1 (відповідачу) на праві спільної часткової власності належить 1/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною з відповідачем частковою власністю з відповідними частками. Позивачка разом з сином ОСОБА_4 зареєстровані та мешкають у вказаній квартирі з 13.05.2014 року, позивачка утримує квартиру, сплачує кошти за надані комунальні послуги, інтерес до володіння та користування квартирою не втратила. Відповідач у спірній квартирі не проживає, жодного інтересу до квартири не виявляє, на утримання своє частки в квартирі кошти не надає, жодних нарахувань за житлово-комунальні послуги не сплачує. Частка відповідача в квартирі становить 1/6. Зазначаючи, що спільне користування учасниками справи вказаною квартирою не є можливим з огляду на погані відносини, що склалися між позивачем та відповідачем, сторони не спілкуються, родинних відносин не підтримують, відповідач не несе тягар утримання своєї частки, враховуючи те, що частка, що належить відповідачу у спільній власності є незначною, позивач просила: припинити право власності ОСОБА_1 на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 92 000 (дев`яносто дві тисячі) гривень, що були внесені ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 92 000 (дев`яносто дві тисячі) гривень, внесені ОСОБА_2 на депозитний рахунок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя (отримувач ТУ ДСА України в Запорізькій області, код отримувача: 26316700, Банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ, код банку отримувача 820172, призначення платежу: вартість частки нерухомого майна у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні у Шевченківському районному суді м. Запоріжжя) згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 5 від 01 листопада 2023 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211,20 гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що право позивача жодним чином не було порушено, оскільки відповідачем не створюються перешкоди у користуванні спільним частковим майном, у сторін у справі нормальні доброзичливі стосунки, відповідачем вносяться кошти на утримання спірного майна. Відповідач бажає користуватися своєю часткою у праві власності на квартиру, вказана частка не є незначною, позбавлення права власності істотно вплине на інтереси скаржника і унеможливить спілкування з онуком.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Якушева Р.С. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.02.2014 року позивачка та її чоловік, ОСОБА_3 , придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О., зареєстрованим за № 135. Вказана квартира буле зареєстрована на ім`я чоловіка ОСОБА_3 . Номер відомостей про речове право: 4814881, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

У вищезазначеній квартирі з моменту її купівлі проживали позивачка ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_3 та їх спільна малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік позивачки ОСОБА_3 загинув, виконуючи військовий обов`язок із захисту Батьківщини. Позивач ОСОБА_2 та її дитина ОСОБА_4 мають статус членів сім`ї загиблого Захисника України. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом № 316, виданого приватним нотаріусом Кріль П.М. 18.07.2023 року, ОСОБА_2 (позивачці) належить 1/3 частка спадкового майна. Відповідно, 18.07.2023 р. право власності ОСОБА_2 (позивача) на 1/6 частку у праві спільної частко власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав (номер відомостей про речове право 51036024).

Окрім того, вищезазначена квартира була придбана під час шлюбу позивачки та чоловіка, а отже є спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 18.07.2023 р. позивачу ОСОБА_2 належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу. Відтак, позивачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 4/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 (з розрахунку 1/2 + 1/6).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 318, виданого приватним нотаріусом Кріль О.М. 18.07.2023 р. малолітньому ОСОБА_4 (сину позивачки) належить 1/3 частка спадкового майна (від 1/2 частки квартири). Відповідно, 18.07.2023 р. право власності ОСОБА_4 на 1/6 частку у праві спільної часткової власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав (номер відомостей про речове право 51036025). Отже, сину позивачки ОСОБА_4 на праві спільно часткової власності належить 1/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_4 є малолітньою особою, то позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, діє і в його інтересах. Отже, родині позивача належить 5/6 частки у праві спільної часткової власності квартири.

Відповідачем ОСОБА_1 також було набуто та зареєстровано право на спадщину. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину № 347, виданого приватним нотаріусом Кріль О.М. 26.07.2023 р. ОСОБА_1 (відповідачу) на праві спільної часткової власності належить 1/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною із відповідачем частковою власністю з відповідними частками.

Позивачка разом з сином ОСОБА_4 зареєстровані та мешкають у вказаній квартирі з 13.05.2014 року, позивачка утримує квартиру, сплачує кошти за надані комунальні послуги, інтерес до володіння та користування квартирою не втратила.

Відповідач у спірній квартирі не проживає, має у своєму володінні 1/2 частку у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , де зареєстрована та фактично і проживає.

Вказані обставини підтверджені доказами, долученими до позовної заяви, та сторонами не заперечуються.

Судом встановлено, що позивач та її малолітній син є власниками 5/6 часток, а відповідач 1/6 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

На спірне приміщення 13 серпня 2023 року виготовлено технічний паспорт.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 0101 від 09 серпня 2024 року, виділити частки об`єкта нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не вбачається за можливе.

Згідно із звітом про оцінку майна АМЗУНК287772 ринкова вартість квартири складає, без ПДВ 552 000 грн., 1/6 частки 92 000 гривень (а.с. 38-49).

Вказана вартість частки відповідачем не заперечувалася.

Відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 5 від 01 листопада 2023 року ОСОБА_2 внесла на депозитний рахунок суду вартість 1/6 частки зазначеної квартири у розмірі 92 000 гривень.

Як зазначалося вище, відповідач ОСОБА_1 у своїй власності має у своїй власності 1/2 частку у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , де зареєстрована та фактично і проживає.

Оцінюючи надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість припинення права власності відповідача на належну йому частку спірної квартири, оскільки вона є незначною та не може бути виділена в натурі і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У частині першій статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи і технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року у справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року у справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16751/18.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16 та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15 (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14 (провадження № 61-6980св22) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Правомірність дій суду при встановленні вказаних вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципам об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, у справі, яка переглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є частка відповідача незначною і чи може бути виділена в натурі, або річ є неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласник, та факт попереднього внесення позивачами вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка ОСОБА_2 на підставі статті 365 ЦК України просила припинити право власності відповідачки на 1/6 частку спірної квартири, стягнувши з позивачки вартість такої частки, та визнати за собою право власності на 1/6 частку вказаного нерухомого майна.

Як на обґрунтування підстав позову посилалася на те, що між співвласниками склалися неприязні стосунки, частка відповідача у спільному майні є незначною, виділ такої частки у натурі є неможливий, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив наявність передбачених пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 365 ЦК України підстав для припинення права відповідача на частку в спільному майні, оскільки така частка є незначною, не може бути виділена в натурі, об`єкт нерухомого майна є неподільним, а також встановив, що спільне володіння і користування майном є неможливим, у зв`язку з неприязними стосунками, які склалися між сторонами.

Крім того, суд першої інстанції, взявши до уваги, що у власності відповідача є інше нерухоме майно, а саме 1/2 частки у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , де вона зареєстрована та фактично проживає, дійшов висновку, що припинення права власності відповідача на належну їй частку у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди її інтересам. Крім того, позивачка внесла на депозитний рахунок 92000,00 грн., що відповідає реальній ринковій вартості 1/6 частки квартири. Ринкова вартість спірного об`єкта нерухомого майна не спростована іншими належними, достатніми та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У цій справі встановлено, що відповідач має інше нерухоме майно (1/2 частки у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ), тобто фактично забезпечена житловим приміщенням для власного проживання. У вказаній квартирі відповідачка зареєстрована та постійно проживає.

При цьому суд першої інстанцій обґрунтовано врахував те, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 0101 від 09 серпня 2024 року, виділити частки об`єкта нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не вбачається за можливе, а отже, припинення права власності відповідачки на 1/6 частку у спірній квартирі з виплатою грошової компенсації її частки не завдасть істотної шкоди її інтересам.

За таких обставин суд першої інстанції, належним чином дослідивши подані сторонами докази, встановивши обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення справи, дійшли обґрунтованого висновку, що оскільки належна відповідачу частка у праві на квартиру не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною річчю, спільне володіння і користування майном його співвласниками є неможливим, а припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам такого співвласника, з огляду на факт попереднього внесення позивачем на депозитний рахунок суду вартості частки відповідача у спільному нерухомому майні, то наявні визначені частиною першою статті 365 ЦК України підстави для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника - позивача.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 01 жовтня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

судді: І.В. Кочеткова

О.З. Поляков