ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 466/508/22

провадження № 61-62св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого- Луспеника Д. Д.,

суддів:Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренка Олександра Ігоровича на постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А.,та за касаційною скаргоюпредставника ОСОБА_2 - адвоката Тимовського Володимира Сергійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року,ухвалене у складі судді Донченка Ю. В.,та постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: ШандриМ. М., Крайник Н. П., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 11 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до пунктів 1.1, 2.1. якого ОСОБА_1 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_2 (позичальнику) позику у розмірі 3 142 293,00 грн, що за погодженням сторін еквівалентно 117 425,00 дол. США за курсом Національного банку України на день укладення договору, а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений договором строк - вісім місяців і двадцять днів, тобто до 31 грудня 2019 року протягом одного календарного дня.

В обумовлений договором позики строк відповідач не виконав повністю свої зобов`язання за договором позики, у зв`язку з чим у нього станом на 18 січня 2022 року виникла прострочена заборгованість в розмірі 3 302 225 грн, що еквівалентно 117 425,00 дол. США, та 3% річних у розмірі 203 018,98 грн.

У відповіді на відзив позивач підтвердив факт часткового розрахунку та сплату відповідачем 50 000 дол. США, а тому ОСОБА_1 просив суд стягнути заборгованість за договором позики у розмірі 1 896 126,00 грн, що еквівалентно 67 425,00 дол. США (відповідно до офіційного курсу гривні до долару США станом на 18 січня 2022 року, який складав 28,122 грн за 1,00 долар США), нараховані станом на 18 січня 2022 року 3 % річних (з врахуванням суми часткового погашення) згідно зі статтею 625 ЦК України у розмірі 116 729,00 грн, а всього 2 012 855,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, який посвідчений 11 квітня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Антиповою Т. В., зареєстрований у реєстрі за № 571 у розмірі 1 896 126,00 грн, що еквівалентно 67 425,00 дол. США, та 3 % річних у розмірі 116 729,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 6 202,50 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив того, що 25 червня 2021 року позичальник частково виконав свої зобов`язання за договором позики і повернув позикодавцю частину суми позики в розмірі 50 000 дол. США, що підтверджується актом прийому-передачі до договору застави від 11 квітня 2019 року.

Акт прийому-передачі від 28 листопада 2021 року до договору застави від 11 квітня 2019 року та розписка від 08 грудня 2021 року судом не взято до уваги, оскільки стороною відповідача не надано до суду оригінал поданої копії акта.

Доказів повернення позивачу позики у повному обсязі відповідач суду не надав.

Таким чином, в обумовлений договором позики термін позичальник не повернув позикодавцю залишок суми позики в розмірі 67 425,00 дол. США, в зв`язку з чим, станом на 18 січня 2022 року у позичальника виникла прострочена заборгованість у розмірі 1 896 126,00 грн, що еквівалентно 67 425,00 дол. США, а також 3 % річних згідно зі статтею 625 ЦК України у розмірі 116 729,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року скасовано.

Ухвалено нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, який посвідчений 11 квітня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Антиповою Т. В., зареєстрований у реєстрі за № 571, у розмірі 17 425,00 дол. США та 3 % річних у розмірі 3 937,09 дол. США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що сторони не заперечують передачу ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 50 000,00 дол. США представнику ОСОБА_1 - Кучеренку О. І. , що підтверджується актом прийому-передачі від 25 червня 2021 року до договору застави від 11 квітня 2019 року.

Крім того, у судовому засіданні колегією суддів було оглянуто наданий представником відповідача ОСОБА_2 оригінал акта прийому-передачі від 28 листопада 2021 року до договору застави від 11 квітня 2019 року про передачу ОСОБА_2 . Кучеренку О. І. в рахунок часткового погашення заборгованості перед ОСОБА_1 ще 50 000,00 дол. США.

Стороною позивача ця обставина не спростована.

З огляду на це, колегія суддів виходила з обставин повернення ОСОБА_2 . ОСОБА_1 грошових коштів у загальній сумі 100 000,00 дол. США за договором позики від 11квітня 2019 року.

Неповернутою залишилася частина позики у сумі 17 425,00 дол. США, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача разом із сумою 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України за період з 01 січня 2020 року до 18 січня 2022 року в розмірі 3 937,09 дол. США.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

02 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кучеренко О. І. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренка О. І. мотивована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) та у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17,

від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20, від 13 липня 2022 року у справі № 201/7705/19 (провадження № 61-13342св21).

Заявник указує, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Вважаючи належним та допустимим доказом оглянутий в судовому засіданні оригінал акта прийому-передачі від 29 листопада 2021 року, апеляційний суд безпідставно залишив поза увагою той факт, що вказаний акт не міг бути підписаний ОСОБА_1 у м. Києві у зв`язку з перебуванням останнього за межами України. Сторона позивача звертала увагу суду на те, що підпис ОСОБА_1 у вказаному акті є підробленим.

Також судом апеляційної інстанції не враховано, що вказаний акт прийому-передачі не відповідає фактичним зобов`язанням сторін за договором позики та його зміст спростовується доказами у справі.

Суд не врахував, що повернення предмета застави могло мати місце лише після повного розрахунку за договором застави. Предмет застави - годинник FRANCK MULLER (номер DBL MYST D CD 42 №288) знаходиться безпосередньо у позивача. Крім того, факт повного повернення позики має підтверджуватись заявою позикодавця про повний розрахунок за цим договором. Без такої заяви позика вважається такою, що не повернута.

06 січня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Тимовський В. С. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Тимовського В. С. мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/1895/15 та у постанові Верховного Суду України від 02 липня

2014 року у справі № 6-79цс14;

- суд не дослідив зібрані у справі докази.

Заявник указує, що відповідно до норм статті 99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України можна зробити висновок, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Суд апеляційної інстанції, стягнувши з відповідача 3 % річних у іноземній валюті, зазначених положень законодавства не врахував.

Також суди проігнорували те, що предмет застави передається на зберігання заставодержателю до повного виконання зобов`язань за договором позики.

Отже, добровільне повернення відповідачу (та наявність у відповідача у повному обсязі предмета застави), що підтверджується актами приймання-передачі годинників від 25 червня 2021 року та від 28 листопада 2021 року, у сукупності із волевиявленням сторін, що знайшло своє підтвердження у договорі застави, дає підстави для висновку про виконання відповідачем зобов`язань за договором позики у повному обсязі.

Доводи інших учасників справи

17 січня 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренка О. І. надійшов відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому, заперечуючи проти доводів представника ОСОБА_2 - адвоката Тимовського В. С., сторона позивача просить відмовити у задоволенні касаційної скарги відповідача в частині скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року.

21 січня 2025 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Тимовського В. С. надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, в якому, заперечуючи проти доводів представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренка О. І., сторона відповідача просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року повністю і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренка О. І. залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Тимовського В. С. залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката

Кучеренка О. І., витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Тимовського В. С., витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

31 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 квітня 2019 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяв Кучеренко О. І. , як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником укладено договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 571.

Відповідно до пункту 1 договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, визначеному у пункті 2.1. цього договору, а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк.

Згідно з пунктом 2.1 указаного договору позики розмір позики становить 3 142 293,00 грн, що за погодженням сторін відповідно до частини другої статті 524 ЦК України еквівалентно 117 425,00 дол. США за курсом Національного банку України на день укладення цього договору. Договір позики є безпроцентним.

Відповідно до пункту 4.1 договору позики строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і становить вісім місяців і двадцять днів.

Після закінчення строку, визначеного в пункті 4.1 цього договору, позичальник зобов`язується протягом 1 (одного) календарного дня повернути позикодавцеві позику в гривнях в розмірі, не менше еквіваленту у доларах США відповідно до пункту 2.1 цього договору (пункт 5.1).

Згідно з пунктом 5.2 договору позики позика повинна бути повернута в місті Києві в термін до 31 грудня 2019 року, про що має свідчити заява позикодавця про повний розрахунок за цим договором. Без цієї заяви позика вважається такою, що не повернута.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 11 квітня 2019 року, 11 квітня 2019 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяв Кучеренко О. І. , та ОСОБА_2 укладено договір застави.

Відповідно до пункту 1.2 договору застави на забезпечення зобов`язань, вказаних у пункті 1.1 цього договору, заставодавець ( ОСОБА_2 ) на умовах, передбачених цим договором, передає у заставу належне йому на праві власності майно, а саме: механічний годинник ROLEX Datejust (номер 750 F2J, на лицьовій стороні надпис ROLEX Datejust) - стан роботи годинника сторонами не перевірявся; механічний годинник FRANCK MULLER (номер DBL MYST D CD 42 №288, на звороті надпис rotor segment platine 950, на лицьовій стороні надпис FRANCK MULLER GENEVE) - стан роботи годинника сторонами не перевірявся.

Згідно з пунктом 1.3 договору застави предмет застави оцінюється сторонами в сумі 3 142 293,00 грн.

Відповідно до пункту 2.9 договору застави у випадку невиконання, чи неналежного виконання заставодавцем зобов`язань за договором позики заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави.

Згідно з актом прийому-передачі від 25 червня 2021 року до договору застави від 11 квітня 2019 року в рахунок часткового погашення заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики ОСОБА_2 передав представнику ОСОБА_1 - Кучеренку О. І. , а представник отримав грошові кошти в сумі 50 000,00 дол. США та повернув ОСОБА_2 заставний механічний годинник ROLEX Datejust, номер НОМЕР_1 .

Матеріали справи містять копію акта прийому-передачі від 28 листопада 2021 року до договору застави від 11 квітня 2019 року, згідно з яким ОСОБА_2 , в рахунок повного погашення заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики від 11 квітня 2019 року передав грошові кошти в сумі 50 000 дол. США ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 заставний механічний годинник FRANCK MULLER (номер DBL MYST D CD 42 №288) (а. с. 142, том 1).

У судовому засіданні в апеляційному суді 26 листопада 2024 року колегією суддів було оглянуто наданий представником відповідача ОСОБА_2 оригінал акта прийому-передачі від 28 листопада 2021 року (копія акта - а. с. 142, том 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, що підтверджується наступним.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі

№ 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Установивши, що між ОСОБА_1 , від імені якого діяв Кучеренко О. І. , як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником укладений письмовий договір позики, згідно з яким відповідач отримав від позивача суму позики у розмірі 3 142 293,00 грн, що за погодженням сторін еквівалентно 117 425,00 дол. США, та лише частково здійснив погашення заборгованості за договором позики в розмірі 100 000,00 дол. США, що у свою чергу свідчить про визнання відповідачем наявності між сторонами зобов`язань за договором позики, однак іншу частину одержаних у позику коштів не повернув, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернена сума боргу в розмірі 17 425,00 дол. США та 3 % річних в сумі 3 937,09 дол. США відповідно до статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренка О. І., зокрема про те, що оглянутий в судовому засіданні оригінал акта прийому-передачі від 29 листопада 2021 року не є належним та допустимим доказом, та що вказаний акт прийому-передачі не відповідає фактичним зобов`язанням сторін за договором позики та його зміст спростовується доказами у справі, а також доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Тимовського В. С. про виконання відповідачем зобов`язань за договором позики у повному обсязі, - є необґрунтованими.

Згідно з частинами першою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім того, пунктами 6-7 частини другої статті 356 ЦПК України визначено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції; клопотання особи, яка подала скаргу.

Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки стороною відповідача не надано до суду оригінал поданої копії акта прийому-передачі від 28 листопада 2021 року до договору застави від 11 квітня 2019 року, такий доказ не береться судом до уваги, враховуючи вимоги частини шостої статті 95 ЦПК України.

Водночас, в судовому засіданні 22 березня 2023 року суд першої інстанції звертав увагу на необхідність надання, зокрема відповідачем, оригіналів актів прийому-передачі, у тому числі від 28 листопада 2021 року до договору застави від 11 квітня 2019 року. Такий оригінал акту представник відповідача суду надав, що підтверджується звукозаписом судового засідання. Зі звукозапису судового засідання від 22 березня 2023 року встановлено, що судом оглядався наданий відповідачем документ, з`ясовувалась думка представника позивача, який не спростовував існування акта прийому-передачі від 28 листопада 2021 року, однак заперечував проти підписання вказаного акта саме позивачем.

В процесі оцінки вказаного документа суд першої інстанції звертав увагу на те, що первісно розмір позовних вимог (3 302 225 грн, що еквівалентно 117 425 дол. США) було визначено позивачем без урахування взаєморозрахунків за будь-якими актами прийому-передачі. Лише після подачі відповідачем відзиву на позовну заяву із зазначенням про виконання ним зобов`язання перед позивачем за договором позики з посиланням на укладення актів прийому-передачі до договору застави, - позивач частково визнав заперечення позивача щодо ціни позову.

Незважаючи на це, з метою дотримання принципу змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції у мотивувальній частині свого рішення зазначених обставин не виклав, вказавши про ненадання суду оригіналу акта прийому-передачі від 28 листопада 2021 року до договору застави від 11 квітня 2019 року, хоча це спростовується звукозаписом судового засідання.

Разом з цим, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги сторони відповідача, зокрема про те, що стороною відповідача надано місцевому суду в судовому засіданні 22 березня 2023 року оригінал вказаного акта прийому-передачі від 28 листопада 2021 року, що підтверджується звукозаписом судового засідання, колегія суддів суду апеляційної інстанції 26 листопада 2024 року, серед іншого, дослідила копію акта прийому-передачі від 28 листопада 2021 року до договору застави від 11 квітня 2019 року та здійснила огляд її оригіналу, та встановила, що долучена до матеріалів справи копія відповідає оригіналу.

Стороною позивача не висловлено заперечення про те, що такий доказ, а саме оригінал акта прийому-передачі від 28 листопада 2021 року до договору застави від 11 квітня 2019 року вперше поданий до суду апеляційної інстанції.

Факт надання до суду першої інстанції вказаного документу для огляду підтверджується також клопотанням представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренка О. І. про долучення доказів на спростування акта прийому-передачі від 28 листопада 2021 року (т. 1, а .с. 202).

Таким чином, у даному випадку не має місце використання апеляційним судом концепції негативного доказу, яка могла б порушити принцип змагальності, а лише усунуто порушення норм процесуального права щодо встановленого порядку оцінки доказів, допущені місцевим судом.

Суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженої постанови. Відповідні аргументи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренка О. І. з цього приводу є необґрунтованими.

Також колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Тимовського В. С. про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня, з огляду на таке.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.

Вимагати сплати суми боргу, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження N 14-446цс18).

Умовами договору позики (пункт 2.1) визначено, що розмір позики становить 3 142 293,00 грн, що за погодженням сторін відповідно до частини другої статті 524 ЦК України еквівалентно 117 425,00 дол. США. Відповідно до пункту 5.1 договору позики позичальник зобов`язався протягом 1 календарного дня повернути позикодавцеві позику в гривнях в розмірі, не менше еквіваленту у доларах США відповідно до пункту 2.1 цього договору (пункт 5.1).

Згідно з актами прийому-передачі сторони здійснювали взаєморозрахунки за договором позики у доларах США без визначення еквіваленту у національній валюті,

з огляду на що сума прострочення визначена апеляційним судом у розмірі 17 425,00 дол. США.

За таких обставин Верховний Суд погодився із висновками суду апеляційної інстанцій про нарахування 3 % річних саме в сумі 3 937,09 дол. США, з огляду на визначення простроченого зобов`язання у розмірі 17 425,00 дол. США.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає правильними висновки апеляційного суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики у межах 17 425,00 дол. США та 3 % річних в сумі 3 937,09 дол. США відповідно до статті 625 ЦК України.

Доводи касаційних скарг про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду у наведених відповідачем як приклад неправильного застосування норм права постановах Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення не суперечить загальним висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, крім іншого, такі висновки зроблені за інших обставин, встановлених у кожній із зазначених справ та наявних у ній доказів.

Інші аргументи касаційних скарг не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційний суд порушив норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у касаційних скаргах заявники, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин при вирішенні позову у вказаній частині вимог.

Верховний Суд при прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09 листопада 2004 року у справі «Науменко проти України», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що за наслідками як апеляційного так і касаційного перегляду справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують вказаних висновків, а відтак, інші доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно із пунктами 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренка О. І. та касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Тимовського В. С. залишити без задоволення,

а оскаржувану постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року - без змін.

Оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучеренка Олександра Ігоровича та касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Тимовського Володимира Сергійовича залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Н. Ю. Сакара