КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9238/2025
Справа № 367/8072/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Карабази Н.Ф. в м. Ірпені у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2019 року позивач ТОВ «Аверс-Сіті» звернувся до суду із даним позовом, просив витребувати від ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09, визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 07 грудня 2015 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук В.С., зареєстрований в реєстрі за № 388, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26836172 від 07 грудня 2015 року, номер запису про іпотеку 12407770 від 07 грудня 2015 року, прийняте приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук В.С., скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26836738 від 07 грудня 2015 року, прийняте приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук В.С., покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивував тим, що 22 вересня 2011 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області було прийнято рішення № 270 про оформлення та видачу ТОВ «Аверс-Сіті» свідоцтв на право власності на об`єкти нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , в тому числі щодо спірної квартири АДРЕСА_3 . Вищевказане рішення було прийняте на підставі сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта серії КС № 6. В свою чергу, сертифікат видано на підставі акту готовності об`єкту до експлуатації № 870 від 14 вересня 2011 року, відповідно до якого замовником об`єкта є ТОВ «Аверс-Сіті», та державного акту серії ЯИ № 270393 на право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на земельну ділянку пл. 4,3864 га. за адресою АДРЕСА_4 . 30 вересня 2011 року ТОВ «Аверс-Сіті» на підставі свідоцтва про право власності зареєструвало право власності на квартиру № НОМЕР_1 .

28 жовтня 2013 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 9494197 від 25 грудня 2013 року, на підставі якого за ОСОБА_4 в ДРРППМ було зареєстровано право власності на квартиру на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2013 року в справі № 367/3621/13-ц.

03 грудня 2015 року власником даної квартири стала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири. 07 грудня 2015 року ОСОБА_1 передала квартиру в іпотеку ОСОБА_2 . Таким чином, ОСОБА_1 станом на сьогоднішній день є власником спірної квартири.

Разом із тим, постановою Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2013 року в справі № 367/3621/13-ц скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у визнанні права власності на квартиру. Таким чином, оскільки спірне майно вибуло з володіння ТОВ «Аверс-Сіті» поза його волею, до спірних правовідносин застосовуються положення ст. 387, 388 ЦК України.

Крім того, підлягає визнанню недійсним договір іпотеки від 07 грудня 2015 року, який порушує права і законні інтереси ТОВ «Аверс-Сіті» шляхом обмеження вільного розпорядження спірним майном, а у результаті визнання недійсним договору майнові права позивача будуть відновлені шляхом повернення сторін правочину до первісного стану. Також в зв`язку з цим підлягають скасуванню реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки вони є похідними від спірного договору.

Вказував, що оскільки ТОВ «Аверс-Сіті» дізналося про порушення своїх прав 30 вересня 2019 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач не пропустив строку позовної давності для звернення до суду.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2025 року в позові відмовлено.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 березня 2025 року у стягненні витрат на правничу допомогу, понесених ТОВ «Аверс-Сіті», відмовлено.

Позивач ТОВ «Аверс-Сіті», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 316, 328, 331, 876 ЦК України, правові висновки Верховного Суду в постанові від 31 січня 2018 року в справі № 43/83, вказував, що з урахуванням того, що ТОВ «Аверс-Сіті» є замовником будівництва та власником земельної ділянки, ст. 876 ЦК України визначає його як власника нерухомого майна, що знаходиться на відведеній йому земельній ділянці.

Звертав увагу на правові висновки Верховного Суду в постанові від 27 липня 2022 року в справі № 910/7966/21, вказував, що ТОВ «Аверс-Сіті» як власник земельної ділянки, як замовник будівництва на підставі правовстановлюючих документів, як замовник будівництва, щодо якого прийнято рішення органу місцевого самоврядування про видачу свідоцтв, є власником всіх квартир, які знаходяться в об`єкті нерухомого майна.

Щодо підстав для задоволення позову, посилався на зміст ст. 387, 330, 388 ЦК України, вказував, що з огляду на те, що квартира вибула з володіння позивача на підставі рішення суду, яке було скасовано, ТОВ «Аверс-Сіті» має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Вказував, що у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року в справі № 367/8910/17, від 01 березня 2023 року у справі № 367/3799/17, від 11 квітня 2023 року в справі № 367/4267/18, від 20 травня 2024 року в справі № 367/7674/17 у подібних правовідносинах вже досліджувалось питання вибуття квартири з володіння власника ТОВ «Аверс-Сіті» на підставі судових рішень, ухвалених щодо цього майна, які в подальшому було скасовано рішеннями касаційного суду, та зазначено, що оскільки спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, таке майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння фізичної особи на підставі положень ст. 388 ЦК України.

Щодо строку позовної давності, вказував, що 10 лютого 2016 року постановою Верховного Суду України було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_5 та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 про визнання права власності. 30 вересня 2019 року ТОВ «Аверс-Сіті» дізналось з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що починаючи з 03 грудня 2015 року власником квартири є ОСОБА_1 .

Вказував, що ТОВ «Аверс-Сіті» мало можливість захистити порушене право у два способи. Якщо ОСОБА_4 , зареєструвавши за собою право власності, в подальшому б не відчужувала об`єкт нерухомого майна, то ТОВ «Аверс-Сіті» мало б можливість звернутися з заявою про поворот виконання рішення. Однак, оскільки об`єкт нерухомого майна було продано, ТОВ «Аверс-Сіті» мало можливість звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння після встановлення того, що квартиру було продано ОСОБА_1 , та після набуття відповідного права на звернення до суду з таким позовом. З моменту ухвалення рішення від 17 червня 2013 року ТОВ «Аверс-Сіті» було позбавлено можливості звернутися з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, адже відсутні обставини незаконного вибуття квартири від позивача. Таким чином, момент, коли ТОВ «Аверс-Сіті» могло дізнатись про порушене право, слід вважати отримання інформаційної довідки.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16, згідно яких для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатися про це порушення) чинники; в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16, згідно яких застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог; в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 та інших, згідно яких якщо у передбачених законом випадках у разі порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а саме з моменту набуття права звернення до суду з позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння - це дата отримання інформаційної довідки.

В судове засідання 24 вересня 2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлялись шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів, а також на поштову адресу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 22 вересня 2025 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просила визнати поважними причини пропуску строку для подання відзиву, зважаючи на дату укладення договору про надання правової допомоги 09 вересня 2025 року, та просила поновити цей строк.

Враховуючи, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, апеляційний суд продовжує ОСОБА_1 строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, а також розглядати апеляційну скаргу у її відсутності.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду щодо застосування строку позовної давності, вказувала, що ТОВ «Аверс-Сіті» стало відомо про вибуття спірної квартири з його власності 17 червня 2013 року, з дня прийняття судом рішення по справі № 367/3621/13-ц, а з даним позовом ТОВ «Аверс-Сіті» звернулося 09 жовтня 2019 року. При цьому позивачем не зазначено жодних поважних причин пропущення позовної давності, та не подано до суду жодних заяв чи клопотань про поновлення пропущеного строку.

Вважала неспроможними твердження апелянта про те, що квартира вибула з його володіння не з волі останнього. Так, рішенням Верховного Суду, на яке посилається позивач, було встановлено, що ОСОБА_4 та ТОВ «Аверс-Сіті» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого Товариство зобов`язувалося передати у власність ОСОБА_4 спірну квартиру. Факт укладення договору позивачем не оспорювався. Крім того, рішення Верховного Суду ухвалено за касаційною скаргою третьої особи ОСОБА_5 , а позивач просив суд відмовити в її задоволенні та підтверджувало наявність договірних відносин щодо спірної квартири з ОСОБА_4 .

Звертала увагу, що відповідно до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень договір купівлі-продажу майнових прав був на той час підставою для набуття у власність нерухомого майна та проведення державної реєстрації права власності. З аргументами позивача про те, що з моменту винесення рішення 17 червня 2013 року ТОВ «Аверс-Сіті» було позбавлено можливості звернутися з позовом про витребування майна, адже відсутні обставини незаконного вибуття квартири від позивача, і останній міг дізнатися про таке порушене право в момент отримання інформаційної довідки, не погоджувалася, оскільки інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою та загальнодоступною, а том апелянт міг дізнатися про ймовірне порушення права з моменту його реєстрації, тобто ще 17 червня 2013 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ТОВ «Аверс-Сіті» в позові, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Аверс-Сіті» стало відомо про вибуття спірної квартири із його власності 17 червня 2013 року, з дня прийняття Ірпінським міським судом Київської області рішення по справі № 367/3621/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, а з даним позовом ТОВ «Аверс-Сіті» звернулося 09 жовтня 2019 року, отже, перебіг позовної давності починається з 17 червня 2013 року, при цьому позивачем не зазначено жодних поважних причин пропущення позовної давності, та не подано до суду жодних заяв чи клопотань про поновлення строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Як встановлено судом, ТОВ «Аверс-Сіті» є власником земельної ділянки пл. 4,3864 га. за адресою АДРЕСА_4 з цільовим призначенням для розміщення житлового та соціального комплексу згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 270393, виданого на підставі рішення Коцюбинської селищної ради 40 сесії 5 скликання № 69 від 29 квітня 2010 року (а. с. 41 т. 1).

Сертифікатом відповідності Інспекції ДАБК у Київській області серії КС № 6 засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта, введення в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_5 (а. с. 40 т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради від 22 вересня 2011 року № 270 вирішено присвоїти поштову адресу закінченому будівництвом об`єкта 1 черги будівництва ІІІ та ІV пусковий комплекс, введення в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_5 , АДРЕСА_4 . Доручено КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити та видати свідоцтва про право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на квартири закінченого будівництвом об`єкта, в тому числі на квартиру АДРЕСА_6 (а. с. 29 - 39 т. 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 30 вересня 2011 року здійснено реєстрацію права власності позивача ТОВ «Аверс-Сіті» на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 , виданого 30 вересня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради від 22 вересня 2011 року № 270 (а. с. 26 т. 1).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2013 року в справі № 367/3621/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2015 року, позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язано реєстраційну службу Ірпінського міського управління юстиції Київської області зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на вказане майно, в решті позову відмовлено (а. с. 43 - 53 т. 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 жовтня 2019 року, 28 жовтня 2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Заболотним А.В. здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , підстава виникнення права власності: рішення суду, серія та номер 367/3621/13-ц, виданий 17 червня 2013 року, видавник Ірпінський міський суд Київської області (а. с. 18 т. 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 03 грудня 2015 року державним реєстратором приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Кінащук В.С. здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 375, виданий 03 грудня 2015 року, видавник: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Кінащук В.С. (а. с. 18 т. 1).

07 грудня 2015 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Кінащук В.С. та зареєстрований в реєстрі за № 388 із накладенням заборони на відчуження, реєстровий № 389, який є забезпеченням зобов`язання за договором позики, укладеним 07 грудня 2015 року між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов`язується перед іпотекодержателем повернути в строк до 07 грудня 2018 року гроші в сумі 2 364 862 грн., що еквівалентно 100000 доларів США на день укладення цього договору. Предметом іпотеки за цим договором є квартира АДРЕСА_1 (а. с. 62 - 66 т. 1).

Постановою Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_5 , рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2013 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в позові ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 54 - 61 т. 1).

05 лютого 2020 року відповідачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, мотивовану тим, що ще у 2013 році ТОВ «Аверс-Сіті» було обізнано про судові рішення, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 , було залучене до участі в справі в якості відповідача, представник був присутній в судових засіданнях та подавав апеляційну скаргу. Крім того, починаючи з 2015 року та до сьогоднішнього дня дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є відкритими та загальнодоступними, тобто позивач міг довідатися про порушення його права ще в грудні 2015 року з дня укладення ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу та з дня укладення з ОСОБА_2 договору іпотеки (а. с. 91 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно свідоцтва про зміну імені, ОСОБА_4 змінила ім`я на « ОСОБА_3 » (а. с. 119 т. 2).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Системний аналіз положень зазначеної статті застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зазначено, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».

Саме такий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15).

Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанова від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).

У постанові Великої Палати від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 конкретизовані аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 16 вересня 2015 року в справі № 6-1193цс15 та висновки, викладені у постанові Великої Палати від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц.

Означена конкретизація полягала, зокрема, у тому, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення.

З урахуванням викладених вище норм матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, яким чином спірне майно вибуло з володіння позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Під час розгляду даного позову суд першої інстанції вірно визначився із тим, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння власника ТОВ «Аверс-Сіті» за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2013 року, ухваленого щодо цього майна, та яке надалі скасоване постановою Верховного суду України від 11 лютого 2016 року, тобто, спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, тому є наявні підстави для витребування із чужого незаконного володіння останнього набувача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» спірного об`єкту нерухомості.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову, апеляційний суд відхиляє як такі, що висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують, доводи апеляційної скарги, що у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року в справі № 367/8910/17, від 01 березня 2023 року у справі № 367/3799/17, від 11 квітня 2023 року в справі № 367/4267/18, від 20 травня 2024 року в справі № 367/7674/17 у подібних правовідносинах вже досліджувалось питання вибуття квартири з володіння власника ТОВ «Аверс-Сіті» на підставі судових рішень, ухвалених щодо цього майна, які в подальшому було скасовано рішеннями касаційного суду, та зазначено, що оскільки спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, таке майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння фізичної особи на підставі положень ст. 388 ЦК України.

Разом із тим, відмовляючи ТОВ «Аверс-Сіті» в позові, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Аверс-Сіті» стало відомо про вибуття спірної квартири із його власності 17 червня 2013 року, з дня прийняття Ірпінським міським судом Київської області рішення по справі № 367/3621/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, а з даним позовом ТОВ «Аверс-Сіті» звернулося 09 жовтня 2019 року, отже, перебіг позовної давності починається з 17 червня 2013 року, при цьому позивачем не зазначено жодних поважних причин пропущення позовної давності, та не подано до суду жодних заяв чи клопотань про поновлення строку позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 зробила висновок, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Отже, початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

Зазначений правовий висновок неодноразово застосовувався Верховним Судом у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 511/2402/15 (провадження № 61-6218св23), від 04 квітня 2024 року у справі № 442/5872/21 (провадження № 61-504св23), від 14 травня 2024 року у справі № 711/1406/19 (провадження № 61-10876св23), від 05 червня 2025 року в справі № 354/439/23 (провадження № 61-5669св24) та інших.

За таких обставин висновки суду першої інстанції, що ТОВ «Аверс-Сіті» стало відомо про вибуття спірної квартири із його власності 17 червня 2013 року, з дня прийняття Ірпінським міським судом Київської області рішення по справі № 367/3621/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, а з даним позовом ТОВ «Аверс-Сіті» звернулося 09 жовтня 2019 року, а тому пропустило строк позовної давності, який сплив 17 червня 2016 року, вищенаведеним правовим висновкам Верховного Суду відповідають.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Аверс-Сіті» вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

За частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 зазначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), пункт 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19).

У пунктах 121-125 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 вказано, що «за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що з моменту ухвалення рішення від 17 червня 2013 року ТОВ «Аверс-Сіті» було позбавлено можливості звернутися з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, адже відсутні обставини незаконного вибуття квартири від позивача, і таким чином, момент, коли ТОВ «Аверс-Сіті» могло дізнатись про порушене право, слід вважати отримання інформаційної довідки, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції, чинній на момент прийняття постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року в справі № 367/3621/13-ц) судові рішення суду касаційної інстанції оформлюються, видаються або надсилаються в порядку, встановленому статтею 222 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 222 ЦПК України (в редакції, чинній на момент прийняття постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року в справі № 367/3621/13-ц) особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді. Якщо судовим рішенням відповідачеві заборонено вчиняти певні дії, що потребуватиме вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами, копія такого судового рішення також надсилається цим органам та/або особам у строки та порядку, визначені цією статтею.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» (в редакції, чинній на момент прийняття постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року в справі № 367/3621/13-ц) судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави - учасниці цієї Конвенції мають право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладному руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Апеляційний суд враховує, що ТОВ «Аверс-Сіті» брало участь у справі № 367/3621/13-ц як відповідач, а отже йому за наслідками розгляду справи Верховним Судом України у строк, встановлений ст. 222 ЦПК України у відповідній редакції, мала надсилатися копія постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року в справі № 367/3621/13-ц, якою відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 про визнання права власності.

Крім того, як вбачається з оприлюдненої в ЄДРСР постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 367/3621/13-ц, забезпечено надання загального доступу: 17 лютого 2016 року.

Таким чином, ТОВ «Аверс-Сіті», як учасник справи № 367/3621/13-ц, мало можливість довідатися про вибуття спірної квартири АДРЕСА_1 до володіння ОСОБА_4 без належних на те правових підстав ще в лютому 2016 року.

Апеляційний суд приймає до уваги, що копія постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 367/3621/13-ц долучена до позовної заяви ТОВ «Аверс-Сіті», однак дата отримання даної копії постанови ТОВ «Аверс-Сіті» як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивачем замовчується.

Отже, достеменно знаючи про факт вибуття зі свого володіння спірного нерухомого майна з 17 червня 2013 року, тобто з дня прийняття Ірпінським міським судом Київської області рішення по справі № 367/3621/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, та будучи учасником даної справи, якому відповідно до ст. 222 ЦПК України мало направлятися судове рішення Верховного Суду України після закінчення касаційного перегляду 10 лютого 2016 року, позивач ТОВ «Аверс-Сіті» мав об`єктивну можливість довідатися про відсутність правових підстав вибуття спірного нерухомого майна зі свого володіння в лютому 2016 року.

Позивач не надав доказів того, що отримав копію постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 367/3621/13-ц із запізненням, тобто після закінчення перебігу позовної давності, який сплив 17 червня 2016 року, і що намагався встановити факт актуальної реєстрації права власності на квартиру для встановлення належного відповідача, до якого з метою захисту своїх порушених прав ТОВ «Аверс-Сіті» мало звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідно до ст. 388 ЦПК України, однак, допустивши необґрунтоване зволікання, перевірив реєстрацію права власності на спірну квартиру лише 30 вересня 2019 року.

Враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом аргументи позивача у апеляційній скарзі, що з моменту ухвалення рішення від 17 червня 2013 року ТОВ «Аверс-Сіті» було позбавлено можливості звернутися з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, адже відсутні обставини незаконного вибуття квартири від позивача, і що момент, коли ТОВ «Аверс-Сіті» могло дізнатись про порушене право, слід вважати отримання інформаційної довідки.

За даних обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання поважними причин пропуску позовної давності та захисту порушеного права ТОВ «Аверс-Сіті» в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 267 ЦК України, оскільки позивачем не доведено наявність обставин, які роблять пред`явлення позову до жовтня 2019 року неможливим або утрудненим.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі та не спростовують висновків суду першої інстанції.

З матеріалів справи чітко вбачається і судом встановлено, що про порушення своїх прав ТОВ «Аверс-Сіті» дізналося з 17 червня 2013 року, тобто з дня прийняття Ірпінським міським судом Київської області рішення по справі № 367/3621/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії.

За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Разом із тим із заявою про поважність причин пропуску позовної давності ТОВ «Аверс-Сіті» в межах даної справи не звертався.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.