Провадження № 2/522/5682/25
25 вересня 2025 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Павлик І.А.,
секретаря судового засідання Запольської А.М.,
сторони в судове засідання не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
08.05.2025 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05.10.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.07.2022 у справі № 522/6422/22.
У період шлюбу сторонами у справі було набуто у спільну сумісну власність наступне майно:
- Квартира за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 290/1000 частин Квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Враховуючи зазначене, позивач просить суд:
Визнати за ОСОБА_1 :
-право власності в порядку поділу майна подружжя на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також на 145/1000 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що раніше належали ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 14.05.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
29.07.2025 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
25.09.2025 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 05.10.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який у подальшому було розірвано за рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.07.2022 у справі № 522/6422/22.
На теперішній час відповідач змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_5 ».
У період шлюбу сторонами у справі було набуте у власність наступне майно:
- Квартира за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 290/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Так, відповідно до договору комісії на придбання права на квартиру в житловому будинку від 11.05.2007 ОСОБА_6 (комітент) доручила ТОВ «Делівер» (комісіонер) придбати від власного імені але за рахунок комітента майнове право на оформлення у власність квартири АДРЕСА_3 .
Згідно договору від 19.02.2015 про внесення змін до вказаного договору комісії, ОСОБА_6 передала всі права та обов`язки за цим договором ОСОБА_3 , яка, в свою чергу, прийняла ці права та обов`язки.
Згідно довідки ТОВ «Делівер» від 19.02.2015 вих № 19/02-2, ОСОБА_3 повністю сплатила свій платіж за договором комісії за придбання права на квартиру в житловому будинку від 11.05.2007, в розмірі 620 280,02 грн за отримання у власність квартири АДРЕСА_4 (будівельна адреса: АДРЕСА_5 ).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.05.2025 № 425325543, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем 27.07.2017, підставою реєстрації права власності є зазначені вище правовстановлюючі документи.
Також, відповідно до договору купівлі-продажу від 30.01.2015 (нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В.) ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_3 купила 290/1000 частин квартири під АДРЕСА_6 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 78.0 кв.м., у тому числі житловою 50.0 кв.м.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.05.2025 № 425327451, право власності на вказані 290/1000 частин квартири зареєстровано за відповідачем 30.01.2015, підставою реєстрації права власності є зазначений вище договір купівлі-продажу.
Надаючи оцінку вказаним вище документам (доказам) в контексті заявлених позовних вимог - суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Отже, сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.
Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.
Тобто ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
У постанові Верховного Суду від 03.04.2020 у справі № 286/1537/16-ц зазначено, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.
Верховний Суд у постанові від 09.07.2021 у справі № 161/8116/19 зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
У відповідності до ч.ч.1,2 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до у ваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у справі щодо поділу майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 та на 145/1000 (1/2 від 290/1000) квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 993,60 грн (4 992 000,00 грн х 1% х 0,8).
Керуючись ст.ст. 81, 141, 223, 258, 259, 263-265, 280, 282, 284, 289 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_7 ) 3 993,60 грн витрат по сплаті судового збору.
Заяву про перегляд заочного рішення судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.
Повний текст рішення складено 30.09.2025.
Суддя І.А. Павлик