МЕТАЛУРГІЙНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
Справа № 210/7172/24
Провадження № 2/210/421/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
09 вересня 2025 року
Металургійний районний суд міста Кривого Рогу у складі:
головуючого судді Сільченко В. Є.
секретаря судового засідання Козіної В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернулась до суду з позовом про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позов мотивовано тим, що 27.08.2001 р. ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого 27.08.2021 року Криворізькою філією Товарної біржі «Українська» за реєстраційним номером 179045 в Криворізькому бюро технічної інвентаризації 12.09.2021 року с записом в реєстровій книзі №119.
Рішенням Дзержинського районного суд м. Кривого Рогу від 22.10.2024 року по справі №210/2478/24, яке набрало законної сили 03.12.2024 року, даний договір визнано дійсним.

З 2001 року до цього часу позивачка мешкає і зареєстрована у вказаній вище квартирі.

До 2011 року в даній квартирі також мешкав син позивачки ОСОБА_2 , який у 2010 році поїхав на заробітки до російської федерації, і після того в Україну не повернувся та навіть жодного разу додому не приїзжав.

Між сторонами не визначені частки, які є рівними та становлять по 1/2 частині кожному співвласнику.

Позивачка вважає, що оскільки вона більше десяти років безперервно володіє 1/2 часткою відповідача у вказаній квартирі, то має право набути право власності на цю частку у порядку набувальної давності.

Відповідач не проживає в квартирі з 2011 року, квартирою не цікавиться, його речей у квартирі не має, покинув житло добровільно. Не проживаючи за даною адресою, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не має і взагалі не цікавиться ним та ні на що не претендує.

Реєстрація відповідача в квартирі створює позивачці перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача здійснює вона, повноцінно скористатися субсидіє по оплаті комунальних послуг вона не може.

Тому, позивачка просить суд визначити частки в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 по 1/2 частині кожному із її співвласників, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 ; визнати ОСОБА_2 таким, що втратим право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

Відповідач в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надавав.

У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, однак в судові засідання не з`явився, у встановлений судом термін відзив на позовну заяву не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки приблизно 40 років. Вона жила з сином ОСОБА_4 , який давно поїхав з дому на заробітки, десь приблизно років 10 тому. Знає зі слів матері, що поїхав начебто в москву. ОСОБА_4 весь це час не приїзжав, аби він був, то вона його точно бачила б. З позивачкою бачились постійно.

Свідок ОСОБА_5 , яка є рідною сестрою позивачки, суду пояснила, що з сестрою та племінником ОСОБА_4 бачилась та спілкувалась постійно. ОСОБА_4 у 2010 році поїхав на заробітки в росію і з тих пір не повернувся. Інколи спілкувались по телефону або через інтернет, це було приблизно три року тому. ОСОБА_4 казав, що не збирається повертатись.

Свідок ОСОБА_6 , яка є рідною сестрою ОСОБА_4 по лінії матері, суду пояснила, що ОСОБА_4 поїхав в росію у 2010 році та з тих пір не повертався. Спілкуються рідко, десь приблизно раз в кілька місяців та на свята. Коли розмовляли за квартиру мами, він сказав щоб ми робили що хочемо, оскільки він не планує повертатись.

Суд, заслухавши думку сторони позивач, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , діючи за себе та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 27.08.2001 року уклали договір купівлі-продажу нерухомості, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований Криворізькою філією товарної біржі «УКРАЇНСЬКА» 27.08.2001 року реєстраційний номер 179045, і записаний в реєстровій книзі «119П Комунального підприємства «Криворізьке бюро технічної інвентаризації (а.с. 7).

З довідки №209453 від 15.04.2024 р. за підписом начальника КП «Криворізьке РБТІ» ДОР» вбачається, що станом на 31.12.2012 р. право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване на праві спільної сумісної власності в КП «Криворізьке РБТІ» ДОР» в реєстровій книзі №119П, сторінка 23, запис 223 на ім`я ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 27.08.2001 р. на Криворізькій філії товарної біржі «Українська», реєстраційний №179045 (а.с. 9)

Заочним рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.10.2024 року визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 27 серпня 2001 року між ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , квартири, загальною площею 41,6 кв.м., житловою площею 25,5 кв.м., яка складається з 2-х кімнат, знаходиться на 3 (третьому) поверсі 4-х (чотирьох) поверхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований Криворізькою філією товарної біржі «УКРАЇНСЬКА» 27.08.2001 року реєстраційний номер 179045, і записаний в реєстровій книзі «119П Комунального підприємства «Криворізьке бюро технічної інвентаризації (а.с. 10-12).

З технічного паспорту на квартиру встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 13)

Частиною 3 ст. 319 ЦК України передбачено, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частиною 1 ст. 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що частки співвласників у спільній сумісній власності на квартиру не визначені, співвласниками квартири є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Суд зазначає, що будь-яких домовленостей між співвласниками квартири щодо іншого розміру часток у праві спільної сумісної власності судом не встановлено, оскільки суду з цього приводу не надано жодних доказів.

Оскільки за положеннями ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, домовленості щодо розподілу часток між сторонами не має, а відсутність розміру частки створює позивачу перешкоди у користуванні власності, суд вважає вимоги щодо визначення частки по 1/2 частині кожному ії співвласників доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги про визнання права власності за набувальною давності, суд вважає за необхідним зазначити наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Умовами набуття права власності за набувальною давністю є: добросовісність користування майном, яке полягає у не вчиненні особою перешкод власнику цього майна у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 10 років; відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; безперервність користування протягом 10 років; відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на це майно.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2022 року у справі № 494/1218/19.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагненню сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику відмовлено.

Водночас і сам по собі факт користування об`єктами нерухомості не може бути підставою для виникнення у позивача права власності на них за набувальною давністю у розумінні ст.344 ЦК України.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі без титульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Верховний Суд України також у Постанові від 27.09.2018 року, по справі № 571/1099/16-ц зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018 року по справі № 201/12550/16-ц визначив, що набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Так, під час розгляду справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 2010 року виїхав за межі України та весь цей час не здійснює володіння часткою у майні, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане підтверджується, зокрема поясненнями свідків.

З наведенного суд приходить до висновку, що позивачка фактично володіє часткою квартири, яка належить її сину, тобто відповідачу ОСОБА_2 , з 2010 року.

ОСОБА_1 володіє спірним майном добросовісно, як цілісним об`єктом нерухомого майна, відкрито, безперервно і тривало (більше десяти років), поводиться з ним, як власник.

Крім того, під час розгляду справи суду не надано доказів про наявність інших осіб, які претендують на спірне майно.

Тому наявні всі передбачені законом передумови в сукупності, які є підставою для визначення за позивачкою права власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 .

Що стосується вимог позивачки про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне.

З письмових доказів встановлено, що ОСОБА_2 з 05.01.2007 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

З Акту про фактичне проживання (не проживання) особи (осіб) в житловому приміщенні від 04.03.2024 року встановлено, що зареєстрований у цій квартирі ОСОБА_2 з 2010 року не проживає, оскільки поїхав до російської федерації на заробітки і жодного разу за весь цей час не приїздив, до цього часу не повернувся (а.с. 19).

Аналогічні пояснення щодо не проживання відповідача з 2010 року в квартирі були надані свідками в судовому засіданні.

Згідно з ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом, що відповідач без поважних причин не проживає у спірній квартирі понад встановлені законом строки, особистих речей у помешканні немає, не несе витрати щодо оплати житлово-комунальних послуг у квартирі, та його реєстрація у спірному житлі перешкоджає позивачу вільно користуватись квартирою.

За таких обставин вимога щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщення підлягає задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 319, 328, 344, 355, 368, 372, 379, 392, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 18, 141, 200, 206, 247, 280, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визначити частки в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_3 частині кожному із її співвласників, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду складено та підписано 09 вересня 2025 року.

Суддя: В. Є. Сільченко