Провадження №22-ц/812/1631/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 вересня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання: Коростієнко Н.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників цивільну справу №489/7810/23 за апеляційною скаргою заступника начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу, яку постановив Інгульський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Кокорєва Вячеслава Валентиновича у приміщенні цього суду 25 червня 2025 року, повний текст складено 07 липня 2025 року, за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бєлоуса Д.А. у виконавчому провадженні №75531179 та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Інгульський ВДВС, Відділ) Бєлоуса Д.А. у виконавчому провадженні №75531179 та зобов`язання вчинити певні дії.

Скарга мотивована тим, що на виконанні в Інгульському ВДВС перебуває виконавче провадження №75531179 щодо виконання виконавчого листа у цивільній справі №489/7810/23 від 03 липня 2024 р. Станом на сьогодні, ОСОБА_2 не вжив жодних заходів для самостійного і добровільного виконання рішення суду. 13 січня 2025 року старшим державним виконавцем Інгульського ВДВС Бєлоус Д.А. продовжено процедуру звернення стягнення на належну боржникові ОСОБА_2 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , зокрема згідно акту державного виконавця описано й арештовано відповідну частку нерухомого майна. Разом з тим згідно постанов державних виконавців від 15 липня 2024 року та 20 серпня 2024 року початок процедури звернення на майно боржника ОСОБА_2 відбувся шляхом накладення арешту, в тому числі й на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . 20 березня 2025 року скаржником отримано від Інгульського ВДВС листа за вих. №34306 від 17 березня 2025 року щодо не залучення до участі у виконавчому провадженні суб`єкта оціночної діяльності. Зокрема, повідомлено, що у відповідності до частини 7 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»: у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. Але 18 квітня 2025 року складено акт державного виконавця щодо встановлення реєстрації у відповідних державних реєстрах нерухомого майна за боржником ОСОБА_2 лише 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 . Відсутність інформації у матеріалах виконавчого провадження про інше житло боржника сприяло висновку державного виконавця про єдине таке житло. Інгульський ВДВС має всі повноваження і можливості виконати чинне рішення суду шляхом звернення стягнення на належну боржникові 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , що не є єдиним житлом боржника ОСОБА_2 .

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточненої скарги ОСОБА_1 просила суд визнати протиправними дії старшого державного виконавця Інгульського ВДВС Бєлоуса Д.А. щодо видачі акту від 18 квітня 2025 р. у вигляді:

- непроведення оцінки вартості у виконавчому провадженні 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 ; непередачі для подальшої реалізації 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 ; щодо визначення 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 його єдиним житлом; щодо відсутності про належне боржнику ОСОБА_2 іншого житла в матеріалах виконавчого провадження;

- зобов`язання старшого державного виконавця Інгульського ВДВС Бєлоуса Д.А. залучити експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання до участі у виконавчому провадженні за № у АСВП-75531179 для проведення оцінки нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме: 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 та звернути стягнення на вказане майно боржника, шляхом примусової реалізації із торгів, у порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

У відзив на скаргу ОСОБА_1 заступник начальника Відділу просив у її задоволенні відмовити, посилаючись на безпідставність доводів скарги та дотримання при виконання рішення суду щодо стягнення грошових сум на користь ОСОБА_1 вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії старшого державного виконавця Інгульського ВДВС Бєлоуса Д.А. щодо видачі акту від 18 квітня 2025 року в частині непроведення оцінки вартості у виконавчому провадженні 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 ; щодо визначення 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , його єдиним житлом.

Відмовлено в задоволенні вимог скарги про зобов`язання державного виконавця вчинити певні дії та інших вимог.

В апеляційній скарзі заступник начальника Інгульського ВДВС вказує, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою та просить її скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження №75531179 з виконання виконавчого листа №489/7810/23 виданого 03 липня 2024 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42679 грн 88 коп. матеріальної шкоди, 21997 грн 34 коп. втрат від інфляції, 4746 грн 24 коп. - 3% річних та 10000 грн компенсації моральної шкоди. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав за ОСОБА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 20 серпня 2004 р., видавник: Центральний РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, країна громадянства: Україна зареєстроване право власності на нерухоме майно, а саме 1/6 частку спільної часткової власності однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 . Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 08 квітня 2025 р. про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що за вказаною адресою зареєстрована дитина 2014 року народження. 08 квітня 2025 р. державним виконавцем Бєлоус Д.А. направлено запит до Сектору опіки та піклування Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради надати дозвіл на реалізацію нерухомого майна, а саме: 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить боржнику, однак згідно відповіді Сектору опіки та піклування дозволу такого надано не було. Також, частина 7 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» містить імперативну норму, у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Згідно Бюджетного кодексу України розмір з 1 січня 2025 року мінімальна зарплата становитиме 8000 грн. Таким чином у разі, якщо сума заборгованості по виконавчому провадженню не перевищує 160000 грн, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У виконавчому провадженню №75531179 загальна сума заборгованості з врахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на дату відкриття виконавчого провадження складала 87665,80 грн, а станом на 30 квітня 2025 залишок її становив 82637,49 грн. Таким чином положення частини 7 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняють державному виконавцю проводити звернення стягнення на єдине житло боржника, призначати суб`єкта оціночної діяльності, передавати таке майно на реалізацію, що засвідчено актом державного виконавця. Однак, судом першої інстанції визнано противоправними дії державного виконавця Бєлоус Д.А., щодо видачі акту від 18 квітня 2025 року в частині непроведення оцінки вартості майна у виконавчому провадженні 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 : щодо визначення 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 його єдиним житлом. Тому заявник вважає помилковим висновок суду про часткове задоволення скарги, оскільки державний виконавець станом на 18 квітня 2025 року встановив, що 1/6 частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 згідно відомостей Державного реєстру є єдиним житлом боржника. Згаданий акт, на що звертає увагу заявник, не засвідчує факту реєстрації малолітньої дитини за адресою АДРЕСА_2 . Проте суд посилається на таку обставину та вважає її однією з підстав для визнання противоправними дії старшого державного виконавця Інгульського ВДВС Бєлоус Д.А. щодо видачі акту від 18 квітня 2025 року в частині непроведення оцінки вартості майна у виконавчому провадженні.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників виконавчого провадження не надходив.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду не відповідає таким вимогам закону.

Оскаржувана ухвала суду відповідає таким положенням процесуального закону.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Як убачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08 квітня 2024 року у справі № 489/7810/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, завданих вчиненням кримінального правопорушення, відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 червня 2024 року у цій справі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42679 грн. 88 коп. матеріальної шкоди, 21997 грн. 34 коп. втрат від інфляції, 4746 грн. 24 коп. 3% річних та 10000 грн. компенсації моральної шкоди.

03 липня 2024 року Ленінський районний суд міста Миколаєва видав виконавчий лист по вказаній справі (том 3, а.с. 170).

12 липня 2024 року старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 75531179 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва по справі № 489/7810/23 (том 3, а.с. 171, зворот).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 квітня 2025 року ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/6 частки квартири АДРЕСА_4 (том 3, а.с. 175-176).

Постановою старшого державного виконавця Інгульського ВДВС Бєлоус Д.А. від 13 січня 2025 року про опис та арешт майна (коштів) боржника описано та накладено арешт на 1/6 частку однокімнатної квартири по АДРЕСА_3 (том 3, а.с. 59-60).

Постановою старшого державного виконавця Інгульського ВДВС Бєлоус Д.А. від 07 квітня 2025 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_2 (том 3, а.с. 172).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 квітня 2025 року ОСОБА_3 , яка є дружиною боржника ОСОБА_2 відповідно до актового запису про шлюб №172, належить на праві власності квартира АДРЕСА_5 (том 3, а.с. 176).

20 травня 2025 року старший державний виконавець Інгульського ВДВС Бєлоус Д.А. звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 , яким він володіє спільно з ОСОБА_3 .

Згідно змісту акту старшого державного виконавця Інгульського ВДВС Бєлоус Д.А. від 18 квітня 2025 року 1/6 частки квартири АДРЕСА_4 є єдиним житлом боржника ОСОБА_2 , що з урахуванням суми стягнення у виконавчому провадженні, яка є меншою за 20 розмірів мінімальної заробітної плати, відсутні підстави для проведення оцінки зазначеної частки у праві на нерухоме майно боржника та подальшої реалізації цієї частки .

Стягувач у виконавчому провадженні № 75531179 ОСОБА_1 , не погодившись із викладеними в акті від 18 квітня 2025 року висновками старшого державного виконавця, які на її думку, перешкоджають вчиненню виконавчих дій, звернулася зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Суд першої інстанції частково прийняв аргументи скарги ОСОБА_1 та частково задовольнив її вимоги.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За приписами частини 1 статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною 1 статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року 1404-VІІІ (далі Закон).

Відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1 статті 74 Закону).

Відповідно до статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом.

Згідно із статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Отже, вирішуючи скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця заявник має довести, а суд перевірити, чи були оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю порушені права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження, яка подала скаргу.

У виконавчому провадженні № 75531179 виконується виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 79423 грн. 46 коп.

Виявлення майна та звернення стягнення на нього здійснюються у порядку, встановленому розділом VII Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин 1, 2, 5, 6 статті 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Частина 8 статті 48 Закону передбачає обов`язок виконавця проводити перевірку майнового стану боржника шляхом виявлення рахунків, електронних гаманців боржника, нерухомого та рухомого майна боржника, майнових прав, отримувати інформацію про доходи боржника.

Відповідно до статті 50 Закону звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник.

Згідно зі статтею 56 Закону арешт майна(коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти)боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів)боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації,накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів)боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт.

У справі, яка переглядається, старший державний виконавець виконала дії (ухвалила постанову) про накладення арешту на майно боржника - 1/6 частки квартири АДРЕСА_4 , натомість, як вбачається з акту від 18 квітня 2025 року, відмовилась від подальших виконавчих дій щодо реалізації цього нерухомого майна з огляду на положення частини 7 статті 48 Закону.

Так, згідно зазначеної старшим державним виконавцем норми закону у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Стягнута на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 сума - 79423 грн. 46 коп. менша за 20 розмірів мінімальної заробітної плати.

Натомість аргумент державного виконавця про те, що арештована з метою виконання рішення суду належна на праві власності ОСОБА_2 1/6 частки квартири АДРЕСА_4 є передчасним і не ґрунтується на матеріалах виконавчого провадження.

Поняття «житла» визначене у статті 379 ЦК України, відповідно до якої житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Системний аналіз норм законодавства та матеріалів справи дають суду право стверджувати, що квартира АДРЕСА_6 не може вважатися єдиним житлом ОСОБА_2 в розумінні положення частини 7 статті 48 Закону.

Так, згідно із матеріалами справи доведено, що місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за іншою адресою - по АДРЕСА_7 (том 3, а.с. 40).

У рішенні Ленінського районного суду міста Миколаєві від 24 лютого 2022 року у справі №489/1034/20 судом встановлено, що вселення ОСОБА_2 до належної йому 1/6 частки квартири АДРЕСА_6 суперечитиме загальним засадам суспільства та порушить чинне законодавство щодо забезпечення права ОСОБА_1 на користування своєю часткою квартири. Відтак, станом на час проведення судового засідання доведеною є обставина, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_6 не проживає.

Доказів встановлення державним виконавцем протилежного не надано.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державний виконавець прийшов до помилкового висновку про неможливість звернення стягнення на майно боржника у вигляді частки у праві власності на квартиру як єдиного житла боржника у виконавчому провадженні.

Відповідно до пункту 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5), акт це документ, що підтверджує певні встановлені факти або події.

Оскільки в акті від 18 квітня 2025 року державний виконавець Білоус Д. А. надала оцінку обставинам виконавчого провадження і дійшла висновку, які не відповідають вимогам Закону та порушують права стягувача ОСОБА_1 на виконання судового рішення, суд першої інстанції обґрунтовано вважав такий акт протиправними.

Доводи апеляційної скарги про хибність такого висновку не є слушними, оскільки пов`язані з помилковим тлумаченням норм частини 7 статті 48 Закону та поняття «єдине житло», оскільки для визначення житла єдиним у боржника слід враховувати не лише ті об`єкти, які перебувають у нього на праві власності, але і в користуванні на передбачених законом підставах. Враховуючи, що в матеріалах справи, яка переглядається, та виконавчого провадження, є докази реєстрації постійного проживання боржника за іншою адресою, а також його не проживання за спірною адресою, остання не може вважатися єдиним житлом ОСОБА_2 .

Колегія суддів частково приймає аргументи заявника щодо висновків суду про надання дозволу органом опіки та піклування на реалізацію майна боржника, оскільки в оспорюваному акті державного виконавця ці обставини не встановлені. Натомість такі висновки суду не вплинули на правильність оскаржуваної ухвали суду в частині задоволених вимог скарги.

Враховуючи, що суд прийняв ухвалу в частині задоволення вимог скарги ОСОБА_1 , повно встановивши на підставі наявних у справі доказів обставини справи, яким надана відповідна правова оцінка, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів з урахуванням положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для її скасування.

Щодо вимог скарги ОСОБА_1 , які судом першої інстанції залишені без задоволення, в апеляційній скарзі не викладені доводи щодо неправильності висновків суду в цій частині, тому апеляційний суд також не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції в цій частині.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки на день ухвалення цієї постанови апеляційним судом учасники провадження не мають сплачувати судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця (пункт 19 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір»), відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення, ухвалу Інгульського районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.В. Крамаренко

Н.О. Тищук

_____________________________________

Повна постанова складена 02 жовтня 2025 року