Провадження № 2/201/969/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд м. Дніпра в складі:

головуючого - судді Куць О.О.,

за участю секретаря судового засідання Денисенко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання дітей,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Соборного районного суду міста Дніпра перебуває позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 20.10.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який 19.07.2022 року розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/2447/22.

У шлюбі у сторін народилися діти: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вказував, що з вересня 2021 року він із ОСОБА_2 разом не проживає, через постійні сварки та не розуміння один одного, ОСОБА_2 фактично в вересні 2021 році зібрала речі, залишила позивача, дітей та виїхала з квартири де проживало подружжя. З того моменту, ОСОБА_2 та діти не бачились, відповідач не цікавиться дітьми, не піклується про них, не доглядає та не виховує, коштів на їх утримання не надає.

З вересня 2021 року спільні діти сторін постійно проживають з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач має фінансову спроможність забезпечувати дітей всім необхідним. Працює з 08.10.2022 року в ТОВ «ТЕЛІБІЛД» на посаді керівника відділу збуту, має стабільну та високу заробітну плату. Крім того, на підставі договору купівлі-продажу №713 від 17.08.2015 року він є власником квартири.

Донці ОСОБА_3 станом на момент подання позовної заяви виповнилось повних 15 років, а тому вона відповідно до діючого законодавства України має право самостійно обирати з ким з батьків проживати. Отже, у позовній заяві питання щодо визначення її місця проживання не ставиться.

Позивач зазначав, що все викладене вище у позовній заяві повністю підтверджує факт самостійного виховання ним дітей. Встановлення факту самостійного виховання необхідне йому для оформлення документів на отримання соціальної допомоги на дітей, що виховуються одним із батьків, а також для реалізації його прав передбачених законодавством як особи, яка самостійно виховує дітей, в тому числі але не виключно, для реалізації права щодо переміщення позивача та дітей, зняття з реєстрації місця проживання тощо. Також, на теперішній час багато організацій потребують згоди одного з батьків або в разі відсутності необхідно надавати документ, який підтверджує факт самостійного виховання.

З наведених підстав позивач просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, просив суд встановити факт, що він, ОСОБА_1 , є чоловіком, який самостійно виховує неповнолітню дитину до 18 років ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.1-8).

14 квітня 2025 року представником третьої особи ОСОБА_5 до матеріалів справи долучено висновок №5/6-48 від 31.03.2025 року про недоцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 (а.с.100-102).

11 червня 2025 року представником позивача адвокатом Володченковим Є.Ю. надано суду письмові пояснення, в яких останній вказував, що минуло майже три роки як подружжя шлюб розірвало та майже чотири роки як сторони не проживають разом. Ініціатором розірвання шлюбу був також ОСОБА_1 . Підставою для розірвання шлюбу було те, що особи не знайшли спільної мови, відсутність взаєморозуміння та сварки. ОСОБА_1 ще у 2021 році просив відповідача спокійно через органи РАЦС подати документи на розірвання шлюбу, але відповідач вже тоді ігнорував будь-які прохання ОСОБА_1 . Через такі дії ОСОБА_1 був змушений подати до суду позов про розірвання шлюбу. Також, як вказував представник, тотожна ситуація відбувається і зараз, відповідач ігнорує будь-які прохання ОСОБА_1 , навіть якщо вони стосуються власних дітей.

Щодо висновку №5/6-48 від 31.03.2025 року зазначав, що ніякої домовленості щодо того хто наразі виховує та доглядає дітей немає. Відповідач фактично у 2021 році сказала, що їде в інше місто на постійне місце проживання, а коли у неї буде бажання - то забере дітей у ОСОБА_1 , тобто, на думку позивача, це було зазначено як факт, а не домовленість. Відповідача не цікавило яким чином ОСОБА_1 буде утримувати та доглядати дітей, який чином від зможе поєднувати роботу та догляд за дітьми, тощо. Відтак, викладене у висновку №5/6-48 від 31.03.2025 року не відповідає дійсності. Також, сторона позивача звертала увагу на те, що відповідач бачилася з дітьми лише двічі за останні майже чотири роки протягом декілька годин, тому ОСОБА_1 і зазначив у позові про те, що відповідач та діти не бачаться, оскільки така тривалість зустрічей не відображає їх системність.

Крім того, вказував, що висновок містить протилежні за значенням факти щодо фінансової допомоги зі сторони відповідача, зокрема у листі Дніпровського міського центру соціальних служб від 18.03.2025 року №2/01-14-909 зазначено: « ОСОБА_6 проживає разом з дітьми, мати дітей проживає окремо, але підтримує спілкування з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , фінансово допомагає». Однак, позивач зазначав, що з 2021 року відповідачем взагалі не надавалось коштів на утримання та розвиток дітей. Висновок №5/6-48 від 31.03.2025 року не містить жодного доказу такої допомоги, тому відомості вказані у висновку щодо надання відповідачем фінансової допомоги позивачу, не відповідають дійсності та нічим не підтверджується.

Також, не підтверджується твердження, викладене у листі від 18.03.2025 року №2/01-14-909 стосовно того, що відповідач підтримує спілкування з дітьми, жодного доказу такого спілкування не надано.

У висновку №5/6-48 від 31.03.2025 року також зазначено про відсутність спору між сторонами та недоцільність визначення місця проживання дітей з позивачем. Між тим, сторона позивача не погоджується із вказаним, зокрема через те, що спір між сторонами існує, відповідач ігнорує будь-які прохання позивача. Діти не можуть виїхати за кордон на змагання, на відпочинок. Позивач не може змінити дітям місце реєстрації. Позивач через посилення військової агресії та систематичні обстріли не може вивезти дітей за кордон, оскільки не має відповідного дозволу на виїзд дітей за кордон від відповідача. Також, позивачем підіймалось питання щодо продажу квартири у м. Дніпрі, де вони проживають зараз з метою переїзду у більш безпечні місця, але поки це питання теж не вирішено, оскільки позивач не може зняти з реєстрації дітей у цій квартирі та продати її.

Також 14.05.2025 року ОСОБА_1 письмово звертався до відповідача щодо необхідності надати нотаріально завірену згоду на виїзд дітей за кордон, а також, нотаріальну згоду на зняття дітей з реєстрації, на що 05.06.2025 року відповідач надала відповідь про відмову у наданні таких згод з посиланням на те, щоб всі питання ОСОБА_1 вирішував виключно в судовому порядку.

Відтак, задоволення позовних вимог є життєво важливою обставиною, оскільки без цього фактично обмежується реалізація прав дітей, передбачених Конституцією та законами України, зокрема: порушення права дітей на свободу пересування; неможливість зміни місця реєстрації дітей без згоди матері; неможливість оформлення соціальної допомоги без встановлення факту самостійного виховання; гарантування стабільного правового статусу дитини.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд врахувати неможливість реалізації законних прав дітей через формальну відсутність рішення про визначення місця проживання, звернути увагу на небажання матері виконувати свої батьківські обов`язки, врахувати інтереси самих дітей, їх думку, стабільність умов проживання та догляду, а також недопустимість штучного обмеження в реалізації їхніх прав через відсутність згоди матері, а також встановити факт самостійного виховання, який має юридичне значення не лише для оформлення соціальних пільг, а й для забезпечення базових прав (а.с.126-131).

11 червня 2025 року представником позивача адвокатом Володченком Є.Ю. до матеріалів справи було долучено листи від 14.05.2025 року, та від 21.05.2025 року, на які міститься посилання у додаткових поясненнях (а.с.155-156).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 29 листопада 2024 року вказана позовна заява передана для розгляду судді Куць О.О. (а.с.52-53).

Ухвалою судді від 20 січня 2025 року відкрито провадження у даній цивільній справи та призначено підготовче судове засідання (а.с.71-72).

19 серпня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті (а.с.179).

Представник позивача адвокат Володченков Є.Ю. надав суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити (а.с.171-172).

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Відзиву на позовну заяву не подавала.

Представник третьої особи Голик О.І. надала суду заяву про розгляд справи без її участі, поданий суду висновок №5/6-48 від 31.03.2025 року підтримала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.185).

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Судом встановлено, що з 20.10.2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2022 року (цивільна справа №201/2447/22) (а.с.18-20).

Від шлюбу сторони мають дітей: доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 , виданими

Жовтневий відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актові записи №1474 та №677, відповідно (а.с.21,25).

В матеріалах справи міститься заява від 16.07.2024 року, підписана донькою сторін - ОСОБА_3 , в якій остання вказувала, що батько забезпечує її з братом ОСОБА_4 всім необхідним, виховує та піклується та, з посиланням на ч.4 ст. 160 Сімейного Кодексу України, зазначала, що підтверджує те, що вона проживає і обирає в подальшому проживати разом з батьком ОСОБА_1 (а.с.22).

З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 06.06.2024 року, складеного комісією у складі: голови комісії - голови правління ОСББ «ПЕРЕМОГА 2018» Китайгородським О.П., та членами комісії: ОСОБА_9 та Гацко М.В. вбачається, що сім`я із трьох осіб, а саме: батько ОСОБА_1 , та діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Мати відсутня за адресою реєстрації, не проживає тривалий час. Санітарний стан житлового приміщення відмінний, зроблений свіжий ремонт, недоліків не виявлено. Взаємовідносини в сім`ї відмінні, батько має відмінні відносини з сусідами, забезпечує дітей всім необхідним, має стабільну роботу, займається спортом. Відносини між батьком та дітьми відмінні, проживають у злагоді та порозумінні (а.с.28).

Також, 06.06.2024 року комісією в особі голови правління ОСББ «ПЕРЕМОГА 2018» - Китайгородського О.П., та двох сусідів-свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_9 було складено акт про встановлення факту проживання громадянина, з якого вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 фактично втрьох проживають за останні два роки: ОСОБА_1 та його діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.29).

Матеріали справи містять пояснення ОСОБА_11 , який є близьким другом ОСОБА_1 та його дітей, та пояснення ОСОБА_12 , яка є близькою подругою ОСОБА_1 та його дітей, у яких зазначено, що з вересня 2021 року ОСОБА_1 та його діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 з ними не мешкає, про дітей не піклується. ОСОБА_1 самостійно забезпечує дітей всім необхідним, приділяє їм достатньо уваги та піклується про них (а.с.30,33).

Згідно наказу №22-246 від 07.10.2022 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду керівника відділу збуту ТОВ «ТЕЛІБІЛД» з 08.10.2022 року за основним місцем роботи з посадовим окладом 50000 грн. на місяць (а.с.37).

Відповідно до довідки про доходи №634-24 від 03.06.2024 року, ОСОБА_1 за період з травня 2023 року по квітень 2024 року отримав заробітну плату у загальному розмірі 667 147 грн. (а.с.38)

До матеріалів справи також долучений договір купівлі-продажу квартири від 17.08.2015 року, зареєстрований в реєстрі під №713, з якого вбачається, що ОСОБА_13 продавець та ОСОБА_1 покупець, уклали вказаний договір про купівлю-продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.39-42)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №42399404 від 17.08.2015 року виданого приватним нотаріусом Гуфман Я.С., власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.08.2015 року (а.с. 39-42, 43-44).

Відповідно до довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричного оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин №285 від 11.06.2024 року, за результатами огляду ОСОБА_1 встановлено, що психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказань для виконання опіки та піклування над дитиною відсутні. (а.с.45)

Висновком Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради №5/6-48 від 31.03.2025 року встановлено за недоцільне визначити місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 (а.с.100-102)

З вищевказаного висновку вбачається, що 13.03.2025 року представниками управління-служби у справах дітей адміністрації Соборного району ДМР був здійснений вихід до родини за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою знаходиться 3-х кімнатна квартира, в якій зроблено ремонт, для проживання дітей виділено окремі кімнати, які облаштовані всім необхідним для комфортного проживання та розвитку.

З матір`ю дітей ОСОБА_2 встановлено контакт, яка надала письмові пояснення, що проживає в м. Ужгороді, будує нові відносини, має роботу, яка пов`язана з відрядженнями по Україні та за кордоном. Крім того, ОСОБА_2 наголошувала, що з батьком дітей домовилася, що поки вона влаштовує особисте життя та кар`єрний ріст, діти будуть проживати разом з батьком. Батько виконує усі обов`язки, надаючи необхідну підтримку, забезпечення і піклування про дітей. Мати за можливості спілкується з дітьми, іноді вони зустрічаються, фінансово не допомагає. Жінка вважає та не заперечує, що наразі найкращим є ситуація, що діти проживають з батьком, а далі будуть слідкувати за розвитком подій і коригувати ситуацію за потреби.

Також, з посиланням на лист Дніпровського міського центру соціальних служб від 18.03.2025 року №2/-01-14-909 вказували, що ОСОБА_6 проживає разом з дітьми. Мати дітей проживає окремо, але підтримує спілкування з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , фінансово допомагає. Батьківський потенціал чоловіка розвинений на належному рівні для забезпечення повноцінного виховання дітей, умови проживання добрі. Зі слів дітей, вони мають бажання і надалі проживати з батьком.

Крім того, у висновку зазначалося, що у листі Дніпровської гімназії №35 ДМР від 05.03.2025 року №91 зазначено, що батько ОСОБА_1 , систематично відвідує заклад освіти, цікавиться успіхами сина у навчанні, його поведінкою та емоційним станом, регулярно спілкується з класним керівником та відвідує батьківські збори. Мати ОСОБА_2 , рідше підтримує зв`язок з класним керівником, оскільки за її словами, часто перебуває у довготривалих відрядженнях.

Вказували, що в матеріалах справи містяться пояснення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які зазначають, що ОСОБА_2 ніхто не бачив з вересня 2021 року. Однак, інформація не була перевірена, оскільки відсутні контактні дані осіб.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини були присутні ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_8 . Чоловік повідомив, що в них з колишньою дружиною дійсно немає спору щодо визначення місця проживання дітей. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримують зв`язок з матір`ю, інколи зустрічаються.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.160,161 Сімейного Кодексу України, Постановою КМУ від 24.09.2008 року №866, з метою захисту прав та інтересів дітей, адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради вважає за недоцільне визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.100-102).

Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Частиною 1 ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її стан здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 цього Закону батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно з правилами частин 1, 2 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Поряд з тим, згідно з правилами ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частин 1- 3 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.ч.1-2, 4 ст. 15 Сімейного кодексу України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Із вищенаведеного вбачається, що встановлення факту самостійного виховання дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків.

Тобто, за змістом наведених норм чинного законодавства з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Таким чином, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України.

Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Відповідно до частин 3,4 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Отже, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 від 11.09.2024 року.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року (справа № 129/1033/13-ц), постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17), від 23.10.2019 року (справа № 917/1307/18), від 18.11.2019 року (справа № 902/761/18), від 04.12.2019 року (справа № 917/2101/17).

Слід зазначити, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір, та вказані обставини підлягають перевірці судом.

Звертаючись із позовною заявою, позивач просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а також просив суд встановити факт, що він, ОСОБА_1 , є чоловіком, який самостійно виховує неповнолітню дитину до 18 років ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Суд враховує той факт, що як на час звернення до суду із вказаним позовом, так і на час ухвалення рішення по суті справи позивач разом з неповнолітнім ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично проживають в одному житлі за однією адресою, мати дитини, яка проживає окремо, не ставить питання про визначення місця проживання сина з нею, тому правові підстави для вирішення питання про визначення місця проживання дитини з батьком відсутні, оскільки дитина зареєстрована і фактично проживає з батьком і його право не оспорюється.

За змістом положень, зокрема, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 8, 18, 161 СК України, ст.ст. 2, 4, 19, 184 ЦПК України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи, судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання дитини (дітей), коли батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина (діти).

Будь-яких підстав вважати, що право батька на визначення місця проживання дитини із ним не визнається, заперечується матір`ю чи будь-ким наразі немає, докази про таке відсутні.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним як батьком, однак, жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо його виховання. Твердження позивача про те, що відповідач проживає окремо, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє ОСОБА_2 як матір, від обов`язку виховання та утримання її сина. В свою чергу, проживання матері в місті Ужгороді, докази на підтвердження чого в матеріалах справи відсутні, не вказує на неможливість її участі у вихованні дітей (спілкуванні дистанційно, наданні коштів для утримання та розвитку дитини, тощо).

Відповідач не позбавлена батьківських прав щодо дітей, вона зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї, як на матір, вимогами законодавства України, зокрема, статтею 150 Сімейного кодексу України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, яка самостійно виховує дітей.

Більше того, встановлення факту самостійного виховання дітей позивачем як батьком, на переконання суду, не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у позовній заяві, та від встановлення судом такого факту не залежить виникнення, зміна особистих прав позивача як батька, зокрема, можливості переміщення разом з дітьми без згоди матері, необхідність оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей, а також вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дітей, в тому числі зняття з реєстрації місця проживання. Доказів наявності таких обставин позивачем не надано.

У відповідності до ч. 5, 6 ст.19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд, керуючись правилами ч. 6 ст. 19 СК України, погоджується з вищевказаним висновком органу опіки та піклування, оскільки вважає його достатньо обґрунтованим, адже він підтверджує факт проживання дітей разом з позивачем, а також те, що ним як батьком створені належні умови для їх проживання, при цьому в ньому наявні дані з посиланням на докази, які свідчать, що матір спілкується з дітьми, та те, що між батьком і матір`ю досягнуто домовленостей про місце проживання дітей, в тому числі ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком.

Більше того, надані суду інші письмові докази, також свідчать про проживання дітей з батьком, а на підтвердження факту невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків чи ухилення її від участі у вихованні та утриманні дітей, жодних доказів суду не надано.

Також, суд звертає увагу, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини органу опіки ОСОБА_1 повідомив, що в них з колишньою дружиною дійсно немає спору щодо визначення місця проживання дітей. Діти підтримують зв`язок із матір`ю, інколи зустрічаються (а.с. 101, абзац 7).

Враховує суд також і те, що впродовж 4 років, які, за твердженням позивача, він без участі відповідача виховує та утримує дітей, він не звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів (ураховуючи, що діти проживають з батьком), що у своїй сукупності не дає підстав для висновку про ухилення матері від виховання дітей і застосування позивачем можливих заходів реагування, передбачених законом.

Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

Суд, враховує те, що позивач як у позовній заяві, так і під час розгляду справи не зазначив обставин, які підтверджували б наявність порушення його права та/або законного інтересу невизнанням відповідачем факту самостійного виховання дітей батьком та визначення місця проживання сина з ним, що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Відтак, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дітей, а визначена ч. 1 ст. 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дітей, то факт одноосібного виховання дітей одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дітей, якщо підставами для такого факту є обставини, що визначені для позбавлення батьківських прав, а саме ухилення від виконання обов`язків із виховання та утримання дітей. Тобто якщо дії матері свідомі - вона має можливість займатися дітьми, але не хоче цього робити (винні дії чи бездіяльність матері), то спір повинен вирішуватися через позбавлення батьківських прав, однак, у цій справі такі вимоги не заявлені.

Крім того, суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ініційований батьком дитини, з яким ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і так фактично проживає і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання сина, а у справі відсутні докази того, що мати дитини забороняє батькові бачитися з сином. Отже, позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, який фактично проживає із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені (аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10.07.2024 року в справі №127/16211/23).

Отже, беручи до уваги, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження порушення його прав, відсутністю необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання дітей батьком, та не доведено, що дійсно сторони як батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і з цього приводу між ними існує спір, враховуючи, що дитина фактично проживає та продовжує проживати з батьком, а донька ОСОБА_3 вже досягла 14-річного віку і самостійно визначає своє місце проживання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як про визначення місця проживання ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , так і про встановлення факту, що ОСОБА_1 , є чоловіком, який самостійно виховує неповнолітню дитину до 18 років ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 задоволенню не підлягають.

В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 76-78, 81, 141, 263-265,355 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання дітей - відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Соборним районним судом міста Дніпра за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем та третіми особами протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, , місцезнаходження: м. Дніпро, пл. Шевченка, буд. 7.

Суддя О.О. Куць