У Х В А Л А

про передання справи за підсудністю

02 жовтня 2025 року м. Кривий Ріг

Суддя Покровського районного суду міста Кривого Рогу Феняк О.Р., ознайомившись з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Територіальний сервісний центр МВС №1243 Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

30.09.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Покровського районного суду міста Кривого Рогу з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа Територіальний сервісний центр МВС №1243 Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, про визнання права власності, вказуючи, що третьою особою йому було відмовлено в перереєстрації транспортного засобу марки «Acura TSX», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , оскільки інформація про лізингодавця (власника) транспортного засобу АТ КБ «ПриватБанк» знаходиться в Єдиному реєстрі боржників, а отже проведення перереєстрації є неможливим. На підставі вказаного просив визнати за ним право власності на вказаний автомобіль .

Суд вважає, що зазначена справа має бути передана на розгляд до Печерського районного суду міста Києва з огляду на наступне.

За змістом позовної зави, позивач, в порядку ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.328, 806 ЦК України, просить визнати право власності на спірний автомобіль, оскільки ним перед АТ КБ «ПриватБанк» було здійснене повне виконання зобов`язань за договором фінансового лізингу №KRH0A!00000011 від 27 травня 2020 року.

У позовній заяві позивачем не наведено норми Цивільного процесуального кодексу України, якими він керувався при обранні територіальної підсудності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, однак позивач посилається на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» як на підстави такого звернення.

Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Згідно пункту 22 ст. 1 зазначеного Закону визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов.

Водночас позивачем не обґрунтовані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів» шляхом визначення, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, Закон України «Про банки та банківську діяльність» , Закон України «Про фінансовий лізинг»).

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У вказаному Законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядок розподілу товару, тощо. А у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. Жодна з перелічених у ст. 4 Закону України «Про захист прав споживача» підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду.

Велика Палата Верховного Суду України у своїй постанові від 07.04.2020 року по справі 743/534/16-ц визначила, що за пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у значенні цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відтак, на правовідносини між позивачем та відповідачем щодо виконання договору фінансового лізингу не поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Зі змісту заявлених вимог та суб`єктного складу сторін вбачається, що предметом позову є визнання права власності на автомобіль у зв`язку із виконанням позивачем умов договору фінансового лізингу №KRH0A!00000011 від 27 травня 2020 року. Позивачем є лізингоодержувач за договором фінансового лізингу №KRH0A!00000011 від 27 травня 2020 року, відповідачем - банк (кредитор) АТ КБ «ПриватБанк», при цьому третя особа Територіальний сервісний центр МВС №1243 Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, яка відмовила в реєстрації транспортного засобу, що і стало порушенням прав позивача, не є стороною зазначеного договору фінансового лізингу.

Таким чином, позов поданий до Покровського районного суду міста Кривого Рогу за зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 .

Враховуючи, що питання про визнання права власності на автомобіль у зв`язку із виконанням умов договору фінансового лізингу ставиться лізингоодержувачем, на вказаний спір не поширюється дія положень Закону України «Про захист прав споживачів», а тому у позивача ОСОБА_1 відсутні процесуальні підстави для подання даного позову за зареєстрованим місцем свого проживання.

Згідно відповіді №1848141 від 02.10.2025 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АТ КБ «ПриватБанк» знаходиться за адресою: 01001, м.Київ, Печерський район, вул. Грушевського, буд. 1Д.

Згідно ч.2 ст.27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З огляду на зазначене, справа не підсудна Покровському районному суду міста Кривого Рогу.

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд передає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо, зокрема, справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Враховуючи викладене, суд вважає, що цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа Територіальний сервісний центр МВС №1243 Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, про визнання права власності має бути передана на розгляд до Печерського районного суду міста Києва.

Керуючись ст.ст. 27, 31, 187 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Територіальний сервісний центр МВС №1243 Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, про визнання права власності, передати на розгляд до Печерського районного суду міста Києва (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

На ухвалу може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 15 днів з дня її складення.

Суддя О. Р. Феняк