Справа № 562/108/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"29" вересня 2025 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судового засідання Парфенюк Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_2 про виділення частки в натурі та визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У поданій в суд заяві позивач ОСОБА_1 просить припинити її право спільної часткової власності стосовно іншого співвласника, виділити їй в натурі частку житлового будинку з надвірними будівлями, яка розташована по АДРЕСА_1 , що відповідає частин загальною площею 50,2 м2, житловою площею 41 м2, позначену на по поверховому плані: 2-1 кухня, 2-2, 2-3, 2-4 житлові з «Пд/а-1» підвалом та надвірні будівлі «Б» - сарай, «б» - навіс, «Ж» - колодязь, «Е» - вбиральня, №1 огорожа (14.4 м2), №2 огорожа (175,6 м2), №3, №4 ворота, та визнати за нею право власності як на відокремлений об`єкт домоволодіння, обґрунтовуючи тим, що без виділення належної їй на праві власності частки вона не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном.

Ухвалою суду від 02 квітня 2025 року до участі в справі залучено ОСОБА_2 в якості співвідповідача.

Відзив на позов відповідачі не подавали.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про місце та час слухання справи повідомлялися заздалегідь та належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, у тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Згідно поданих заяв позивач позовні вимоги підтримує повністю, а представник Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області щодо позовних вимог не заперечує, просять розглянути справу без їх участі.

З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі №567/3/22).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі №582/18/21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі №910/10784/16).

Установлено, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2013 року визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом, а саме: частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 після смерті спадкодавці ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З указаного вище рішення суду вбачається, що інша частина вказаного домоволодіння згідно виписки з по господарської книги №13, виданої Бущанською сільською радою Здолбунівського району Рівненської області 21 жовтня 2013 року за №02-12/487, рахується за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька якого ОСОБА_2 спадщину документально не оформила.

Доказів реєстрації сторонами права спільної часткової власності на спірне домоволодіння матеріали справи також не містять.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі №707/2516/18, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №463/13099/21).

Частинами першою третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Також, згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

З виготовленого 08 листопада 2024 року КП «Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації» технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами вбачається, що домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з «А-1» - житлового будинку загальною площею 117,5 м2 та жилою площею 81м2, «б,Г» - сараї, «б»- навіс, «Ж»- колодязь, «Е,Л»- вбиральні, №1, №2 огорожі, №3,№4 ворота.

Відповідно до висновку КП «Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації» від 08 листопада 2024 року щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна, за технічними показниками частка об`єкта може бути виділена в натурі. Склад новоутвореного об`єкту нерухомого майна: 2-1 кухня, 2-2, 2-3, 2-4 житлові з «Пд/А-1»-підвалом загальною площею 50,2 м2, житловою площею 41 м2, та надвірні будівлі і споруди: «Б» - сарай, «б» - навіс, «Ж» - колодязь, «Е» - вбиральня, №1 огорожа (14.4 м2), №2 огорожа (175,6 м2), №3, №4 ворота).

Відповідно до положень ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що в разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі №243/6275/16-ц, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №707/2516/18).

Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається.

За наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при виділенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві.

За наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи ст.364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому за бажанням можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або в судовому порядку.

Винятком із цього правила є випадки, коли всі співвласники або всі, крім одного, бажають поділу майна. У такому випадку суд має визначити частки всіх співвласників та провести поділ майна із зазначенням у резолютивній частині рішення конкретних окремих об`єктів нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать кожному з колишніх співвласників. У цьому разі право спільної власності припиняється.

Такий правовий висновок міститься в п.7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 квітня 2025 року в cправі №357/3145/20.

Наданий позивачем висновок щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна містить відомості лише щодо одного об`єкту, який позивач бажає виділити та не містить відомості щодо іншого об`єкту, який має залишитися, що унеможливлює визначення судом розміру виокремлених частин спільного майна для обох сторін та ставить під сумнів можливість зареєструвати право власності на частку майна, що залишиться за другим співвласником.

Крім того, за наданим позивачем технічним паспортом частина житлового будинку, що залишається після виділу, є більшою та становить 67,3м2 і відповідно спростовує доводи позивача про ідеальну частку, яку просить їй виділити.

А в тих випадках, коли в результаті поділу співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок (постанова Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13).

Також, оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Під неспівмірною шкодою господарському призначенню слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

За відсутності висновків щодо поділу (виділу) спільних комунікацій будинку (водопостачання, газопостачання, опалення, тощо), указаний вище висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна не є беззаперечним доказом, що свідчить про можливість виділу заявленого майна у власність позивача, оскільки з нього неможливо встановити, що існує технічна можливість виділу частки позивача без завдання шкоди господарському призначенню будинку.

А клопотань про призначення судової будівельно-технічної щодо можливості виділення частки будинку в натурі позивач не заявляла.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимога є конституційною гарантією, передбаченою ст.129 Конституції України.

Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача).

Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі №757/1782/18)

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.258-273, 351 355 ЦПК України суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_2 про виділення частки в натурі та визнання права власності відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: