ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 242/1285/19

провадження № 61-15664св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 травня 2024 року під головуванням судді Черкова В. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив:

- стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 552,48 доларів США.

Позов обґрунтовував тим, що 24 червня 2008 року між ними та відповідачем був укладений кредитний договір № 2233/5/60, відповідно до якого банк зобов`язався надати відповідачу грошові кошти, а вона зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, передбачені договором.

Умовами кредитного договору передбачені наступні умови кредитування: сума кредиту - 120 000 доларів США (п. 1.1 Кредитного договору), процентна ставка за користування кредитом - 13,8 % річних (п. 1.1 Кредитного договору), процентна ставка, що нараховується на залишок простроченої заборгованості - процентна ставка, визначена у п. 1.1 Кредитного договору, збільшена на 1 %, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості (п. 3.1.10 Кредитного договору), строк повернення кредитних коштів - до 23 червня 2018 року (п. 1.1 Кредитного договору). Банк свої договірні зобов`язання виконав, надавши відповідачу кредитні кошти. Відповідач, починаючи з червня 2014 року не сплачує проценти за користування кредитними коштами, та не повертає кредитні кошти згідно графіку, передбаченого кредитним договором.

Станом на 08 лютого 2016 року відповідачем не сплачено: нараховані та несплачені проценти за користування кредитом за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2015 року - 5 572,84 доларів США, заборгованість за кредитом - 43 979,64 доларів США. Загальна сума заборгованості за кредитним договором, станом на 08 лютого 2019 року, становить 49 552,48 доларів США, у зв`язку з чим позивач просить її стягнути.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Селидівський міський суд Донецької області рішенням від 20 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року, позов задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором з січня 2017 року по лютий 2019 року включно у розмірі 26 000 доларів США 00 центів, що становить заборгованість за тілом кредиту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в межах строків позовної давності за період з січня 2017 року по лютий 2019 року включно, яка складається із заборгованості по місячним платежам за кредитом та становить 26 000 доларів США.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у вказаній справі, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовити.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 333/5483/20, від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18, від 15 листопада 2023 року у справі № 308/7190/21, від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18, від 21 листопада 2019 року у справі № 621/74/19 та у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Також судами попередніх інстанцій неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, не взято до уваги подання доказів до суду та направлення їх сторонам у справі, неправильно досліджено та оцінено докази, порушено норми процесуального законодавства, а тому дані рішення є незаконними та необґрунтованими (пункти 1,4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У поданій касаційній скарзі заявник зазначає про те, що не отримувала ні від суду, ні від позивача копії позовної заяви та додатків до неї, а також доказів, які були враховані судами попередніх інстанцій у їх рішеннях. Так, законодавством передбачена необхідність доведення доказів до відома учасників справи, зокрема, копії які подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються іншим учасникам справи, тому суди попередніх інстанцій не повинні були брати їх до уваги.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та пунктів 59, 61, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України № 75, а тому документ, який підтверджує рух операцій по особовому рахунку клієнтів є виписка, яка не була надана позивачем до суду разом з позовною заявою.

Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві, а отже, не є належним доказом наявності заборгованості.

Крім того, банком не було надано належних та допустимих доказів видачі відповідачу банківської картки, відкриття їй рахунку, а також виписки з такого рахунку, з якого б можна було встановити факт користування нею банківською карткою, використання кредитних коштів та наявності у неї заборгованості за кредитом, а тому розрахунок заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних правовідносин та розміру боргу.

Судами попередніх інстанцій неправильно встановлено фактичні обставини справи, враховано у своїх рішеннях докази, які не отримував ні відповідач, ні його представник, помилково оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо.

Так, як допущені місцевим судом порушення, не були усунені судом апеляційної інстанції, розгляд судами проведено із суттєвим порушенням вимог процесуального законодавства, тому рішення мають бути скасовані.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2024 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», в інтересах якого діє адвокат Легезін О. Г., через підсистему «Електронний Суд» направило до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

У поданому відзиві на касаційну скаргу, позивач по справі зазначає про те, що доводи, які викладені у касаційній скарзі є надуманими та не заслуговують на увагу, оскільки позивачем разом із позовною заявою було подано всі докази на обґрунтування позовної заяви, зокрема копії кредитного договору та виписки по рахунку.

Також звертає увагу на те, що у відповідача був представник, який мав право ознайомлюватися з матеріалами справи, подавати власні докази в тому числі і власний розрахунок заборгованості. Крім цього, на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів від 26 березня 2024 року, яке було подано відповідачем у справі, було надано детальний помісячний розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписки по особовим рахункам відповідача.

Надані банком документи підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

Щодо надсилання документів, то відповідачем порушено вимоги п. 3.3.7 Кредитного договору та не повідомлено банк у триденний строк про зміну реєстрації проживання, номера телефону.

Так, подаючи відзив на позовну заяву відповідачем зазначено адресу: АДРЕСА_1 , така ж адреса зазначена і у договорі про надання правничої (адвокатської) допомоги від 01 березня 2024 року, лише в апеляційній скарзі зазначено місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , без надання жодних підтверджуючих даних.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості рішень попередніх інстанцій.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Селидівського міського суду Донецької області.

04 лютого 2025 року цивільна справа № 242/1285/19 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 24 червня 2008 року між ВАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2203/1122, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 120 000 доларів США на строк з 24 червня 2008 року по 23 червня 2018 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,8 % річних, а позичальник зобов`язався здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його користування та всіх комісійних платежів у передбачені договором строки. Повернення суми кредиту позичальник зобов`язався здійснювати з 1 по 10 число кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту. Процентна ставка, що нараховується на залишок простроченої заборгованості - процентна ставка, визначена у п. 1.1 Кредитного договору, збільшена на 1 %, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості (п. 3.1.10 Кредитного договору).

Згідно із розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 08 лютого 2019 року заборгованість за кредитним договором становить 49 552,48 доларів США, з яких: заборгованість по тілу кредиту (поточна і прострочена) - 43 979,64 доларів США, заборгованість по нарахованих процентах за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2015 року - 5 572,84 доларів США.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної відповідає.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суди встановили, що дійсно відповідачка 24 червня 2008 року уклала кредитний договір з банком, який надав їй кредит у розмірі 120 000 доларів США на термін з 24 червня 2008 року по 23 червня 2018 року або по день визначений в п. 1.6 та/або в п. 3.3.11 цього договору із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,8 % річних, а позичальник зобов`язався здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його користування та всіх комісійних платежів у передбачені договором строки.

Відповідно до п. 3.3.3 вказаного договору повернення суми кредиту здійснювати щомісячно з 1-ого по 10-е число кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі - 1 000 доларів США. Процента ставка, що нараховується на залишок простроченої заборгованості - процента ставка, визначена у п. 1.1 Кредитного договору, збільшена на 1 %, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості (п. 3.1.10 Кредитного договору).

Із розрахунку заборгованість за кредитним договором вбачається, що станом на 08 лютого 2019 року заборгованість становить 49 552,48 доларів США, з яких: заборгованість по тілу кредиту (поточна і прострочена) - 43 979,64 доларів США, заборгованість по нарахованих процентах за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2015 року - 5 572,84 доларів США.

Отже, відповідач по справі має боргове зобов`язання перед банком у зв`язку з неналежним виконанням нею умов кредитного договору.

Частково задовольняючи позовні вимоги позивача, місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що розмір заборгованості за кредитним договором, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, лише в межах строків позовної давності, яка встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення, що узгоджується з правовим висновком, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки, як вбачається із розрахунку заборгованості останній платіж на погашення кредитної заборгованості внесений відповідачем 11 листопада 2014 року.

Також колегія суддів погоджується з тим, що застосування наслідків пропуску позовної давності не є перешкодою у стягненні з відповідача заборгованості за кредитним договором за три роки, що передували зверненню до суду, у межах позовної давності.

Посилання у касаційній скарзі на те, що документ, який підтверджує рух операцій по особовому рахунку клієнтів є виписка, яка не була надана позивачем у справі, а наданий розрахунок заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних правовідносин та розміру заборгованості не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пред`явивши позов, ПАТ АБ «Укргазбанк» надало до суду розрахунок кредитної заборгованості ОСОБА_1 , виписку по особовому рахунку, копію кредитного договору від 24 червня 2008 року на підтвердження наявності заборгованості.

Крім того, ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 26 березня 2024 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів. На виконання вимог цієї ухвали позивачем було надано виписки по особовому рахунку позивача та детальний розрахунок заборгованості.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України ОСОБА_1 не спростувала розмір заборгованості по кредиту, а саме: іншого розрахунку заборгованості не надала, правильності наведеного позивачем розрахунку не спростувала, тому відсутні підстави стверджувати проте, що розрахунок заборгованості є неналежним доказом у справі, який підтверджує заборгованість за кредитним договором.

Із наданих виписок по особовому розрахунку та розрахунків заборгованості вбачається, що відповідач протягом певного періоду часу сплачувала ануїтетні платежі, що свідчить про те, що відповідач знала про умови кредиту та виконувала їх.

Також у касаційній скарзі заявник зазначає про те, що вона не отримувала від суду та від позивача копії позовної заяви та додатків до неї, що спростовується матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, місцевий суд здійснив запит до Головного управління ДМС України в Донецькій області відповідно до якого відомості щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 відсутні (а. с. 49, том I), тому Селидівський міський суд Донецької області відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України повідомляв про судові засідання через оголошення на сайті Судової влади України.

Крім того, ОСОБА_1 подавала заяву про перегляд заочного рішення, де зазначила адресу: АДРЕСА_1 , а також зазначила свою електронну адресу на яку місцевий суд також надсилав процесуальні документи. У матеріалах справи є заява від відповідача від 08 березня 2024 року (а. с. 85, том I), в якій вона просить надіслати їй копію ухвали від 04 березня 2024 року на адресу: АДРЕСА_3 , яка 12 березня 2024 року була надіслана судом.

ОСОБА_1 подавала також відзив на позовну заяву, де зазначала адресу: АДРЕСА_1 , інших адрес для листування не було зазначено. У матеріалах справи є заява про вступ у справу як представника ОСОБА_1 - адвоката Жарікова А. О., що підтверджує право відповідача через свого представника ознайомлюватися з матеріалами справи, подавати докази та користуватися всіма правами, передбаченими статтею 43 ЦПК України.

Ураховуючи зазначене, відповідач по справі знала про розгляд справи, не була позбавлена можливості ознайомлюватися з матеріалами справи самостійно або через свого представника, отримувала копії процесуальних документів на зазначену нею ж електронну пошту. Представник її надсилав заяви про розгляд справи без участі. Також ОСОБА_1 отримувала повідомлення у додаток «Viber» про час та місце розгляду справи, що підтверджується довідками, які містяться у матеріалах справи, подавала відзив на позовну заяву, клопотання про витребування доказів. Отже, відповідач була обізнана про розгляд справи.

Судами було встановлено всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін, надано належну оцінку поданими сторонами доказам та правильно застосовано зазначені норми.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Інші доводи заявника значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судами рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої та апеляційної інстанцій.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров