Справа № 159/3249/25
Провадження № 2/159/1257/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі

головуючого судді - Смалюха Р.Я.,

за участю

секретаря судового засідання Клевецької О.М.,

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

представника відповідача - Москвічов А.С. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі ТОВ «УФО» або позивач або кредитор або товариство) звернулося з позовом до ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 або відповідач або позичальник або боржник) про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4383889 від 13.02.2024 у розмірі 97500,00 грн (далі кредитний договір).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.02.2024 року між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем у електронній формі було укладено договір про споживчий кредит № 4383889 від 13.02.2024, згідно з умовами якого відповідачу на умовах строковості, зворотності та платності було надано фінансовий кредит у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки. Відповідно до умов кредитного договору позичальнику надано кредит у розмірі 10 000,00 грн на строк 350 днів зі сплатою 2,5% на день або 1,63% на день, якщо позичальник виконає умови визначені в п. 1.4.2. кредитного договору.

23.09.2024 між ТОВ «УФО» та ТОВ «Лінеура України» укладеного договір факторингу №23/09/2024 за яким до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № 4383889 від 13.02.2024, що укладений з відповідачем.

Станом на день формування позовної заяви у позичальника існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 97500,00 грн, яка складається з 10000,00 грн заборгованості за тілом кредиту, 87500,00 грн заборгованості за процентами.

Оскільки на даний час відповідач заборгованість не погасив, керуючись статями 11, 16, 526, 525, 530, 625, 610, 626, 628, 629, 1048, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), позивач просить стягнути борг у судовому порядку.

Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідач заперечив позовні вимоги позивача в повному обсязі. У наданому до суду відзиві зазначає, що позивач не довів, що кредитний договір № 4383889 від 13.02.2024 взагалі був укладений між позивачем та відповідачем. Також зазначається, що позивач не довів отримання відповідачем кредитних коштів, а надані суду документи не є первинними бухгалтерськими документами на підставі яких можна встановити отримання відповідачем кредитних коштів. Єдиним належним доказом, який міг би підтвердити отримання відповідачем коштів є банківська виписка про операції по рахунку банківському рахунку відповідача, яка відсутня у матеріалах справи. Також відповідач зазначає про невідповідність процентної ставки, яка застосовувалась за кредитним договором, вимогам ЗУ «Про споживче кредитування». Також відповідач вважає, що позивач не довів що до нього перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором, оскільки у матеріалах справи відсутні акти приймання-передачі та реєстр боржників, як того вимагає договір факторингу. На підставі наведеного відповідач просить суд відмовити у задоволення позову в повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що надав суду належні докази на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів, звертає увагу на презумпцію правомірності договору та те, що кредитний договір не визнаний судом недійсним а тому є обов`язковим до виконання. Враховуючи наведене, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У додаткових поясненнях відповідач посилається на практику господарських судів у справах про визнання неплатоспроможними фізичних осіб, щодо необхідності доведення боргу фізичної особи за кредитними договорами виключно первинними бухгалтерськими документами.

20.05.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, задовольнив клопотання позивача про витребування доказів, судове засідання у справі призначив на 19.06.2025.

У судове засідання 19.06.2025 сторони не прибули, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти прийняття заочного рішення не заперечував. Водночас до суду не надійшли витребувані докази, а тому суд відклав судове засідання на 11.07.2025.

24.06.2025 до суду надійшли від АТ «КБ «Приватбанк» витребувані докази.

До суду повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №457, яким відповідач повісткою повідомлявся про розгляд справи 11.07.2025, з відміткою про його вручення відповідачу під особистий підпис 04.07.2025.

10.07.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитись з матеріалами справи.

11.07.2025 суд задовольнив клопотання представника відповідача та ухвалою відклав судове засідання на 31.07.2025.

Ухвалою від 28.07.2025 суд задовольнив клопотання представника відповідача про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

28.07.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву та клопотання представника відповідача про відкладення судового розгляду на іншу дату.

30.07.2025 представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою від 31.07.2025 суд відклав судове засідання на 29.08.2025.

01.08.2025 до суду надійшла відповідь на відзив.

У судовому засіданні 29.08.2025 в режимі відеоконференції представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві. Представник позивача не прибув, хоча був належним чином повідомлений про судове засідання. Суд оголосив перерву у засіданні до 22.09.23025.

22.09.2025 представник відповідача подав до суду додаткові пояснення.

У судовому засіданні 22.08.2025 представник відповідача підтримав свої заперечення викладені у відзиві та додаткових поясненнях.

Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання.

У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 22.09.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення у справі та повідомив учасників справи, що судове засідання у якому буде проголошено повний текст рішення суду відбудеться 02.10.2025

Вивчивши матеріали справи суд встановив таке.

13.02.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 4383889. Цей Договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного з боку Товариства електронним підписом, що створений шляхом накладення на Договір аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами електронного копіювання (за зразком, попередньо узгодженим Сторонами в Договорі про встановлення ділових відносин та використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів), в Особистий кабінет/Мобільний застосунок «Credit7» для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом Клієнта, що відтворений шляхом використання Клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується автоматично на стороні Товариства для кожного разу використання та направляється Клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім Товариству в ІКС Товариства/зазначений в цьому Договорі. Введення Клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом Одноразовим ідентифікатором цього Договору створює підпис Клієнта на Договорі та вважається направленням Товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору. На підписаний Сторонами Договір уповноваженим працівником Товариства накладається кваліфікований електронний підпис уповноваженого працівника Товариства з кваліфікованою електронною позначкою часу (п. 9.7.1).

Договір вважається укладеним з моменту його підписання Сторонами з урахуванням особливості його підписання відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та нормативних актів Національного банку України (п. 9.3).

Відповідачу надаються кошти в кредит у сумі 10 000,00 грн (п.1.2), на строк 350 днів (п. 1.3) тобто з 13.02.2024 по 27.01.2025, за ставкою 2,5% на день від суми кредиту протягом усього строку зазначеного у п. 1.3 (п. 1.4.1), або за ставкою 1,63% на день, якщо клієнт до 08.03.2025 сплатить суму першого платежу визначеного в графіку (п. 1.4.2) . Періодичність платежів кожні 25 днів відповідно до графіку узгодженому у графіку платежів Додаток №1 (п. 1.3).

Умови кредитного договору не містять заборони уступки права вимоги за цим договором іншій особі без згоди позичальника.

Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картку НОМЕР_1 (п. 2.1).

У реквізитах сторін кредитного договору в частині позичальника, зазначені прізвище ім`я по батькові відповідача, його адреса проживання, РНОКПП, серія і номер паспорта, одноразовий ідентифікатор « НОМЕР_2 », електронні адреси відповідача, номери мобільних телефонів відповідача.

У додатку №1 до кредитного договору сторонами узгоджений графік платежів за договором, відповідно до якого відповідач зобов`язався сплачувати проценти в розмірі 6250,00 грн 13 платежами, перший платіж 4062,5 грн, останнім платежем також мало бути повернтуо тіло кредиту. У додатку №2 до кредитного договору відповідач повідомляє про достовірність зазначених у договорі реквізитів відповідача: РНОКПП, номера телефону, дати народження, серії і номера паспорта, місця реєстрації.

Зазначені документи підписані відповідачем одноразовим ідентифікатором «93336» 13.02.2024.

З паспортом споживчого кредиту відповідач ознайомився 13.02.2024, про що свідчить підписання його одноразовим ідентифікатором «98962». У паспорті споживчого кредиту зазначені умови аналогічні тим, які викладені у кредитному договорі.

Довідкою АТ «КБ «Приватбанк» від 14.06.2025 підтверджується емітування відповідачу платіжної картки НОМЕР_3 та отримання на цей картковий рахунок 13.02.2024 коштів в розмірі 10 000,00 грн, додатково отримання таких коштів підтверджується довідкою ТОВ «Пайтек Україна» від 03.10.2024 № 84.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором видно, що позичальник зовсім не здійснював оплат на виконання його умов, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості станом на 23.09.2024 зазначена в розмірі 71000,00 грн, а у період з 23.09.2024 по 27.01.2025 позивач додатково нарахував 31500,00 грн.

23.09.2024 року ТОВ «Лінеура Україна» уклав договір факторингу № 23/09/2024 з ТОВ «Українські фінансові операції». Відповідно до п. 1.1 цього договору позивачу переходять за плату право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом, пеню з порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ «Лінеура Україна». Перехід права вимоги відбувається після підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно з Додатку №2 та надходження ціни продажу у повному обсязі, відповідно до п. 3.3 цього договору (п. 1.2). Ціна продажу за договором становить 1 601 559,81 грн (п. 3.3). Загальна сума прав вимоги, що відступаються за договором становить 73 665 798,15 грн (п. 3.2). Позивач сплачує 100% цін продажу, передбаченої п. 3.3 цього договору протягом 5 робочих днів з моменту передачі по Акту прийому-передачі Реєстру боржників (п. 3.4).

23.09.2024 ТОВ «Лінеура Україна» та позивач відповідно до договору факторингу № 23/09/2024 підписали Акт прийому-передачі Реєстру Боржників у загальній кількості 4493 боржників.

Відповідно до витягу з реєстру боржників (додаток №1 до договору факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024) під номером 3564 зазначений кредитний договір №4383889 укладений з відповідачем, заборгованість по якому становить 71000,00 грн з яких борг по тілу кредиту 10 000,00 грн та 56000,00 грн боргу за відсотками.

Платіжною інструкцією № 42 від 25.09.2024 підтверджується сплата позичальником ТОВ «Лінеура Україна» за договором факторингу № 23/09/2024 коштів в розмірі 1 601 599,81 грн.

Копією розпорядження №529 від 04.04.2019 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, копією свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, копією статут позивача, копією виписки з ЄДР від 29.06.2024 підтверджується, що ТОВ «Лінеура Україна» є фінансовою установою та здійснює діяльність з інших видів грошового посередництва, фінансового лізингу, інших видів кредитування (вед: 64,19, 64.91, 64.92).

Копією свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, копією витягу з Державного реєстру фінансових установ, копією виписки з ЄДР від 18.01.2019 підтверджується, що позивач є фінансовою установою та здійснює діяльність з інших видів кредитування (вед: 64.92).

Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері договірних правовідносин, а саме щодо виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

У справі № 561/77/19 від 16.12.2020 р. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України.) Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України). Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі».

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 р. у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 р. у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 р. у справі №127/33824/19.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції на момент укладення кредитного договору, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Кредитний договір № 4383889 від 13.02.2024 підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «93336» , який був власноручно введений відповідачем для електронного підпису. Зазначений підпис підтверджує, що відповідач ознайомився та погодився з усіма умовами договору. Отже, сторони погодили усі істотні умови та уклали в належній формі кредитний договір.

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12.01.2021 р. дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами».

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Отже, відповідач за допомогою електронних засобів, доступ до яких був отриманий ним особисто і за власною ініціативою, ознайомився з усіма умовами кредитного договору, в тому числі з графіком платежів, паспортом споживчого кредиту, мав достатньо часу і можливостей для такого ознайомлення, погодив ці умови, а отже, взяв на себе передбачені договором зобов`язання.

Згідно з частинами 1, 3 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).

Суд звертає увагу, що відповідач заперечуючи наявність у матеріалах справи акту приймання-передачі реєстру боржників та реєстру боржників не клопотав витребувати у позивача їх оригінали, а тому суд здійснює оцінку наявних у матеріалах справи акту та витягу з реєстру боржників.

На виконання п. 3.3, 3.4 договору факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та «Українські фінансові операції» підписано Акт приймання-передачі реєстру боржників, та сам реєстр боржників, позивач сплатив кошти у розмірі та строк передбачений договором. Отже позивач, набув право вимоги до відповідача за кредитним договором №4383889 від 13.02.2024.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 23.09.2024 № 1368-2607 та довідкою з АТ «КБ «Приватбанк» підтверджується отримання відповідачем 13.02.2024 коштів в розмірі 10 000,00 грн на його платіжну картку НОМЕР_3 .

Доказів того, що банківська карта із зазначеним номером не належить відповідачу, що кошти не надходили на цю банківську карту, відповідач суду не надав, а тому суд дійшов висновку, що відповідач 13.02.2024 отримав кредитні кошти в розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до умов кредитного договору 350 денний строк користування кредитним коштами закінчився 27.01.2025.

Докази того, що відповідач погасив суму кредиту у матеріалах справи відсутні.

Контррозрахунку заборгованості відповідач не надав.

Отже, суд дійшов висновку, що станом на день звернення з позовом кредитні кошти не повернуто, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача суми кредиту в розмірі 10 000,00 грн є підставною.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача заявлених позивачем вимог про стягнення процентів, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 265/6582/16-ц від 04.09.2019.

Суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, який набув чинності 24.12.2023, пунктом 5 розділу І цього Закону, внесені зміни до ст. 8 та Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».

Так, ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено ч. 5, у якій зазначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

А Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» доповнені п. 17 у якому зазначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати:

протягом перших 120 днів - 2,5 %;

протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Водночас у п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" зазначено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Тобто, вимоги п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", діють лише щодо договорів про споживчий кредит, які були укладені до набрання чинності цим Законом (до 24.12.2023) і лише, якщо строк їх дії продовжувався після набрання чинності цим Законом.

У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку, що оскільки кредитний договір у цій справі був укладений після набуття чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", то на нього не поширюється п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.

На підставі наведеного, умови кредитного договору у цій справі, щодо нарахування процентів у розмірі більшому ніж 1% на день, не відповідають вимогам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», а тому за період строку надання кредиту слід застосовувати процентну ставку у розмірі 1% в день, якщо у договорі передбачений більший її розмір.

Відповідно до п. 1.1 договору факторингу №23/09/2024 позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, строк виконання зобов`язань за якими настав або виникне в майбутньому. Позивач є фінансовою установою та вправі надавити фінансові послуги з кредитування та нарахування процентів. Отже, позивач вправі вимагати стягнення процентів за кредитним договором за весь строк користування кредитними коштами (350 днів).

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що відповідач сплачував проценти за користування кредитними коштами.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача процентів є правомірною в розмірі 35000,00 грн (10000,00 грн х 1% х 350 днів) за період з 13.02.2024 по 25.01.2025.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а аза відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відтак, суд зазначає, що інші доводи учасників провадження не спростовують зазначених вище висновків суду.

Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, що відповідач порушив умови кредитного договору щодо погашення процентів та тіла кредиту, а тому позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором належить задовольнити частково стягнувши з відповідача на користь позивача 45 000,00 грн з яких: 10 000,00 грн суми виданого кредиту та 35 000,00 грн суми нарахованих процентів за період з 13.02.2024 по 27.01.2025.У стягненні процентів в розмірі 52500,00 грн, необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач сплатив судовий збір в мінімальному його розмірі 2422,40 грн, то його належить стягнути з відповідача в повному обсязі, не залежно від розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач надав копію договору про надання юридичної допомоги №01/08/2024-А від 01.08.2024 укладений з адвокатом Дідухом Є.О.; акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 24.03.2025 до договору №01/08/2024-А відповідно до якого позивачу надано послуги з підготовки та подачі заяви про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором вартість яких становить 10 000,00 грн; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Дідухом Є.О., який підписував та подавав позовну заяву.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 227/2301/21 містяться правові висновки, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18.

Суд зазначає, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2020, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує зокрема чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Перевіривши зміст наданих документів, суд зазначає, що в акті виконаних робіт зазначено, що адвокат надав послуги з представництва інтересів клієнта у суді -протягом 2 годин на суму 1640,00 грн (п. 10), однак представник позивача не брав участі в судових засіданнях.

На переконання суду не були необхідними витрати пов`язані із зверненням адвоката з адвокатським запитом до банку про надання йому інформації про зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача, оскільки така інформація є банківською таємницею відповідно до ст. 60 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» і її розголошення на запит адвоката не передбачено, чого адвокат не міг не знати. Тому, понесення таких витрат в розмірі 840,00 грн (п. 6), не було необхідним у цій справі.

Крім того, зазначені у п. 8 послуги з складання та оформлення додатків до позовної заяви, витягу з реєстру боржників, опису до поштового направлення відповідачу, рахунку на оплату послуг адвоката, акту прийому-передачі виконаних робіт та інші необхідні документи не є послугами з правничої допомоги, відповідно до змісту зазначеного у ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», крім того частина з цих робіт спрямована на отримання відшкодування понесених витрат на правничу допомогу. Відтак, витрати за вказані послуги у розмірі 840,00 грн також не можуть бути включені до витрат на правничу допомогу, яка підлягає до розподілу.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач фактично поніс витрати на професійну правничу допомогу у цій справі в розмірі 6680,00 грн (10 000,00 грн 1640,00 грн 840,00 грн 840,00 грн), які підлягають до розподілу за результатами розгляду справи.

Відповідач не заперечував розмір, обґрунтованість та співмірність понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Суд враховує положення частини другої статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, оскільки суд вирішив стягнути з відповідача 45000,00 грн заборгованості за кредитним договором, що становить 46,15% від суми позову 97500,00 грн, то з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 46,15% понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, що складає 3082,82 грн (46,15% від 6680,00 грн).

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог відповідає вимогам ч. 2 ст. 141 ЦПК України та правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду, у постанові від 22.11.2023 у справі №712/4126/22.

Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 247, 262-265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за договором про споживчий кредит № 42753492 від 13.02.2024 у розмірі 45000,00 грн, з яких:

- 10000,00 грн простроченої заборгованості за сумою кредиту;

- 35000,00 грн простроченої заборгованості за процентами, нарахованими за період з 13.02.2024 по 27.01.2025.

Відмовити у стягненні з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 52000,00 грн заборгованості за процентами.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» судовий збір у сумі 2422,40 грн та 3082,82 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, приміщення 2; );

Представник позивача Дідух Євген Олександрович ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 );

Відповідач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 );

Представник відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_6 )

Повне судове рішення складене 02.10.2025.

Головуючий:Р. Я. СМАЛЮХ