У Х В А Л А

18 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 489/6074/23

провадження № 14-85цс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідачаТкачука О. С.,

суддів: Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про визнання незаконними наказів, стягнення нарахованих сум при звільненні, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Лягу Юрієм Мірчовичем, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2024 року,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» (далі - АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз», АТ «Миколаївгаз»), в якому зазначала, що відповідно до рішення Наглядової ради АТ «Миколаївгаз», яке оформлене пунктом 2 протоколу від 25 травня 2022 року № 25/05-2022 її з 01 липня 2022 року було обрано до складу правління АТ «Миколаївгаз» на посаду директора з капітального будівництва. Пунктом 4 цього ж протоколу було затверджено умови контрактів, укладених з членами правління АТ «Миколаївгаз».

24 червня 2022 року між нею та АТ «Миколаїгаз» було укладено контракт із додатком до нього, на підставі якого між сторонами виникли трудові правовідносини (строковий трудовий договір). Контрактом були обумовлені суттєві умови трудової угоди: строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення та організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового.

Наказом АТ «Миколаївгаз» від 15 серпня 2023 року № 1079-ос на підставі рішення Наглядової ради АТ «Миколаївгаз» її з 16 серпня 2023 року звільнено з АТ «Миколаївгаз» згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, тобто розірвано трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку припинення повноважень посадових осіб (пункт 1 наказу). Пунктом 2 вказаного наказу було передбачено нарахування та виплата їй вихідної допомоги у розмірі 6 середньомісячних заробітних плат відповідно до статті 44 КЗпП України, а пунктом 3 наказу передбачено нарахування та виплата їй компенсації невикористаної відпустки за 18 календарних днів.

Позивач вказувала на те, що на час звільнення їй було нараховано до виплати 4 012 795,1 грн, з яких: 3 668 182,08 грн - вихідної допомоги; 163 783,26 грн - компенсації за невикористану відпустку; 14 453 грн та 5 029 грн одноразових премій; 43 418,80 грн - окладу; 117 946,96 грн - оплати по середньому заробітку. З урахуванням 782 495,05 грн утримань та 244 059,87 грн виплат, борг відповідача на кінець розрахункового періоду склав 3 127 664,73 грн. У день звільнення розрахунок не проведено, а 30 серпня 2023 року заборгованість погашена лише частково на суму 928 342,74 грн.

На час подання позову всі належні їй суми вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, нарахованої, але невиплаченої заробітної плати не виплачені.

Вже після її звільнення з роботи, відповідач, не провівши розрахунку, зменшив належні до виплати суми. Це відбулося за рахунок зменшення розміру вихідної допомоги та компенсації відпустки відповідно з 3 668 182,08 грн до 997 366,08 грн та з 163 783,26 грн до 102 522,24 грн внаслідок того, що АТ «Миколаївгаз» із розрахунків середнього заробітку була виключена премія, яка була виплачена їй за час роботи.

Зазначені дії відповідача, на її думку, є незаконними, а тому крім достягнення цих сум заробітної плати, він повинен нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: визнати незаконними накази АТ «Миколаївгаз» від 24 серпня 2023 року № 1141-ос «Про перерахунок вихідної допомоги та компенсації невикористаних відпусток згідно з наказом про звільнення ОСОБА_1 від 15 серпня 2023 року № 1079-ос» та від 12 вересня 2023 року № 1221 «Про скасування наказу від 17 травня 2023 року № 653-ос «Про виплату премій»», зокрема, в частині, яка стосується ОСОБА_1 ; стягнути з АТ «Миколаївгаз» на її користь 2 199 321,99 грн належних їй до виплати при звільненні сум, без подальшого відрахування з цієї суми податків та зборів, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку з часу звільнення по день ухвалення рішення, виходячи з 28 390,38 грн середньоденної заробітної плати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року, з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2024 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» на користь ОСОБА_1 належну їй як звільненому працівнику суму (розраховану без вирахування податків і зборів) у розмірі 344 093,52 грн, з яких: 61 261,02 грн - компенсація за невикористану відпустку, 282 832,50 грн - вихідна допомога. Стягнуто з АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період часу з 17 серпня 2023 року до 21 лютого 2024 року у розмірі 1 309 970,64 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2024 року стягнуто з АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 073,75 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що видача оскаржуваних наказів після припинення трудових відносин з ОСОБА_1 не створює правових наслідків для нарахування вихідної допомоги та компенсації невикористаної відпустки. Доводи щодо нелегітимності виплаченої у травні 2023 року премії у сумі 1 242 240 грн не мають правового значення, оскільки не надано доказів того, що рішення наглядової ради про виплату премії визнано недійсним, а відтак сума нарахована позивачу у травні 2023 року є іншим одноразовим місячним заохоченням (премією), яка нарахована відповідно до пункту 9 додатку до контракту. А тому з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 344 093,52 грн (компенсація невикористаної відпустки у розмірі 61 261,02 грн + компенсація вихідної допомоги у розмірі 282 832,50 грн), а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 17 серпня 2023 року до 17 лютого 2024 року у розмірі 1 309 970,64 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2024 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року в частині стягнення з АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» вихідної допомоги у розмірі 282 832,50 грн, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2024 та ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2024 року скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення недоплаченої вихідної допомоги при звільненні відмовлено.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року в частині стягнення з АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника змінено. Стягнуто з АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» на користь ОСОБА_1 46 537,64 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Розподілено судові витрати.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що видача оскаржуваних наказів після припинення трудових відносин з ОСОБА_1 не створює правових наслідків для нарахування вихідної допомоги та компенсації невикористаної відпустки, а тому, у разі скасування оспорюваних наказів, це не вплине на розмір нарахованих сум при звільненні позивача. Також апеляційний суд погодився з висновками та розрахунками районного суду щодо розміру виплати компенсації за невикористану відпустку, врахувавши положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 у редакції, чинній станом на день звільнення позивача (далі - Порядок № 100).

Скасувавши рішення районного суду в частині стягнення недоплаченої вихідної допомоги, суд апеляційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції, при обчисленні середньої заробітної плати, помилково не враховано приписи пункту 4 Порядку № 100, за яким при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що призвело до розрахунку завищеного розміру середнього заробітку.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд навів розрахунок, за яким такий складає за період з 17 серпня 2023 року до 21 лютого 2024 року (7 731,52 грн х 132 робочих дня) 1 020 560,64 грн.

При цьому, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, апеляційний суд вирішив зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку пропорційно до задоволених позовних вимог (4,56 %), до 46 537,56 грн.

У червні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лягу Ю. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2024 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належну правову оцінку тому, що на день звільнення між сторонами не існувало спорів щодо сум, які підлягають виплаті ОСОБА_1 при звільненні, оскільки такі були нараховані, проте не виплачені.

Роботодавець прийняв рішення про зменшення сум до виплати ОСОБА_1 вже пізніше, шляхом прийняття оспорюваних наказів, «заднім числом», тому, на думку заявника, спір у цій справі існує тільки щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а інші суми є безспірними та безумовно підлягають стягненню з роботодавця на користь звільненого працівника.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний цивільний суд) від 01 серпні 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Касаційного цивільного суду від 02 липня 2025 року справу № 489/6074/23 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала мотивована існуванням виключної правової проблеми щодо застосування статті 117 КЗпП України та необхідністю відступлення від висновку, викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц зробила висновок, відповідно до якого виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. При цьому зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду виходила із того, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Натомість у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вказала, що «у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV втратила чинність, тому судова палата вважала, що поширення висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19 липня 2022 року, є неможливим.

Судова палата зауважила, що наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо критеріїв / способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток, шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.».

Колегія суддів Касаційного цивільного суду не погодилась із таким висновком Касаційного адміністративного суду та вважає за необхідне від нього відступити з огляду на таке.

На переконання колегії суддів, зміст частини першої статті 117 КЗпП України із набранням чинності Законом України № 2352-IX фактично не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022 року.

Викладене, на переконання колегії суддів Касаційного цивільного суду, не дає підстав вважати неможливим застосування до відповідних правовідносин сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону України № 2352-IX, а тому ця правова позиція підлягає застосуванню і за умов нинішнього законодавчого врегулювання.

Крім того, із пояснювальної записки до наведеного законопроекту ніяк не слідує, що законодавець мав на меті унеможливити розумне застосування статті 117 КЗпП України з можливістю зменшення середнього заробітку.

Враховуючи наведене, колегія суддів Касаційного цивільного суду вважає помилковою правову позицію, викладену у постанові Касаційного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22.

Велика Палата Верховного Суду вважає мотиви, викладені в ухвалі Касаційного цивільного суду від 02 липня 2025 року, обґрунтованими й такими, що містять підстави для прийняття справи до провадження Великої Палати Верховного Суду відповідно до частин третьої та п`ятої статті 403 ЦПК України, оскільки існує необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у спорах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням змін, внесених Законом України № 2352-IX, та необхідність розгляду питання щодо відступлення від висновку, викладеного у постанові Касаційного адімністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22.

Констатуючи наявність підстав для прийняття справи до розгляду, Велика Палата Верховного Суду врахувала, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

У частині першій статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Такий розгляд відбувається з урахуванням статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

Виходячи з наведеного цю справу, яка приймається до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, необхідно розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у порядку письмового провадження).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною першою статті 402, частиною третьою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

1. Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про визнання незаконними наказів, стягнення нарахованих сум при звільненні, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на 08 жовтня 2025 року в приміщенні Верховного Суду за адресою: місто Київ, вулиця Пилипа Орлика, 8.

3. Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Ткачук

Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. Л. Булейко К. М. Пільков

І. А. Воробйова С. О. Погрібний

О. А. Губська Н. С. Стефанів

І. В. Дашутін О. В. Ступак

А. А. Ємець І. В. Ткач

Л. Ю. Кишакевич В. Ю. Уркевич

В. В. Король Н. В. Шевцова