Справа № 464/2992/25 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/811/1708/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Тріпника Миколи Богдановича на ухвалу Сихівського районного суду м. Льівова від 13 травня 2025 року в складі судді Борачка М.В. у справі за заявою ОСОБА_1 , з участю заінтересованих осіб ОСОБА_2 , Головне управління Національної поліції в Одеській області, про визнання особи безвісно відсутньою,-

встановив:

У травні 2025 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження про визнання особи безвісно відсутньою, в якій просила визнати свою маму ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутньою.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 08 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою залишено без руху.

Надано строк на усунення недоліків та роз`яснено наслідки невиконання вимог ухвали.

На виконання вимог ухвали про усунення недоліків представник заявниці ОСОБА_4 подав заяву від 12 травня 2025 року, у якій зазначив, що метою заяви є оформлення соціальної допомоги та пільг, звільнення від мобілізації батька заявника ОСОБА_2 . Крім цього, представник вказує, що у заявника наявна інформація про те, що її мати ОСОБА_3 з 2013 року знаходиться за межами України, однак з відповідною заявою в правоохоронні органи остання звернулась лише 18.03.2025.

Оскаржуваною ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 13 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою повернуто заявнику.

Роз`яснено заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_4 , вважає ухвалу незаконною, такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що на виконання вимог ухвали суду повідомив, що з офіційною заявою до ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 звернулася 18.03.2025.

Згідно із відповіддю відділення поліції № 4 Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , оголошено в розшук та заведено оперативно-розшукову справу.

У заявниці наявна інформація, що її мати з 2013 року знаходиться за межами України, однак самостійно отримати такі докази не може, оскільки відповідна інформація є з обмеженим доступом та може бути витребувана лише на обґрунтовану письмову вимогу суду.

Відсутність ОСОБА_3 підтверджують сусіди та батько заявниці ОСОБА_2 .

Заява про визнання ОСОБА_3 безвісно відсутньою подана з метою оформлення соціальної допомоги та пільг, зокрема при вступі до вищих навчальних закладів.

Також, у зв`язку з наведеним батько заявниці ОСОБА_2 набуде статусу батька одинака.

Звертає увагу, що право на грошову допомогу на утримання дитини має одинока матір або батько, що не перебуває у шлюбі, крім цього, батьки, які виховують дітей без участі матері, можуть бути звільнені від призову.

У випадку мобілізації батька, ОСОБА_1 залишиться сама. Більше родичів у неї немає.

Зазначає, що відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Стверджує, що заявником надано всі докази безвісної відсутності ОСОБА_3 , інші докази можна здобути за рішенням суду після відкриття провадження у справі.

Просить скасувати ухвалу Сихівського районного суду м. Льівова від 13 травня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про місце та час розгляду справи, в судове засідання 30 вересня 2025 року не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Залишаючи ухвалою від 08 травня 2025 року без руху заяву ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця не зазначила для якої мети необхідно визнати ОСОБА_3 безвісно відсутньою, а також не вказала обставин, що підтверджують безвісну відсутність ОСОБА_3 .

На виконання вимог ухвали про усунення недоліків представником заявника подана заява від 12 травня 2025 року, у якій зазначено, що метою заяви є оформлення соціальної допомоги та пільг, звільнення від мобілізації батька заявника ОСОБА_2 . Крім цього, представник вказує, що у заявника наявна інформація про те, що її мати ОСОБА_3 з 2013 року знаходиться за межами України.

Перевіривши дотримання заявником вимог закону, суд дійшов висновку, що недоліки усунені не в повному обсязі. Так, у заяві не вказано, яку саме соціальну допомогу та пільги зможе отримати ОСОБА_1 у випадку визнання її матері безвісно відсутньою, не вказано також яким нормативно-правовим актом передбачено такі соціальні виплати, що вочевидь не свідчить про дотримання заявником вимог ч. 1 ст. 306 ЦПК України.

Покликання представника на те, що метою заяви є звільнення від мобілізації батька заявника ОСОБА_2 , суд не взяв до уваги, оскільки останній не є заявником по даній справі і особисто може звернутись в межах позовного або окремого провадження для захисту своїх прав та інтересів.

Зазначені недоліки не дають правових підстав для відкриття провадження по заяві.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком місцевого суду враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 ст. 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 12 листопада 2020 року у справі № 359/9512/17 та від 19 грудня 2019 року у справі № 757/35897/18-ц.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження про визнання особи безвісно відсутньою, просить визнати свою маму ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутньою.

Зважаючи на те, що предметом даного апеляційного провадження є процесуальна ухвала місцевого суду про повернення заяви, від якої залежить виключно можливість розгляду такої судом першої інстанції, колегія суддів, слідуючи принципу диспозитивності, не приймає до уваги та не надає правову оцінку доводам апеляційної скарги, які стосуються суті вимог заяви ОСОБА_1 , оскільки таким може бути надана оцінки лише при розгляді заяви по суті, тобто перевірці підлягає лише вимога про скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч. 3 ст. 294 ЦПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

Згідно зі ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

Згідно із ч. 1 ст. 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що для визнання фізичної особи безвісно відсутньою необхідно встановити кілька юридичних фактів у їх сукупності, а саме: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання (тобто за місцем реєстрації) протягом тривалого часу; 2) відсутність відомостей про місце знаходження такої особи в місці її постійного проживання і неможливість їх одержання усіма доступними способами та вжитими заходами; 3) закінчення одного року з моменту одержання останніх відомостей про місце перебування даної особи; 4) визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України.

Верховний Суд у постанові від 29.08.2019 у цивільній справі №225/2576/17 (провадження №61-30491св18) вказав, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалось встановити місця її знаходження (переживання). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставою для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 України; наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісною відсутньою.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України у разі одержання заяви про появу фізичної особи, яку було визнано безвісно відсутньою, або відомостей про місцеперебування цієї особи, суд за місцеперебуванням особи або суд, який ухвалив рішення про визнання особи безвісно відсутньою, призначає справу до слухання за участю цієї особи, заявника та інших заінтересованих осіб і скасовує своє рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Заяву може бути подано особою, яку було визнано безвісно відсутньою, або іншою заінтересованою особою.

Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульовано ЦПК України. Подання заяви до суду має відбуватись із дотриманням певних умов.

Загальні вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначені ст. ст. 175 і 177 ЦПК України.

Якщо заява за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то судом застосовуються положення ст. 185 ЦПК України, про що постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. ст.175 і 177 цього Кодексу позовна заява (скарга) вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

Як зазначалося вище, 06.05.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження про визнання особи безвісно відсутньою.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 08 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою залишено без руху.

Надано строк на усунення недоліків та роз`яснено наслідки невиконання вимог ухвали.

Як на підставу для залишення заяви без руху, суд в ухвалі від 08 травня 2025 року посилався на те, що всупереч вимог процесуального закону заявником не вказано у заяві для якої мети їй необхідно визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутньою, а також не зазначено обставини, що підтверджують безвісну відсутність останньої.

12 травня 2025 року на виконання вимог ухвали представник заявника ОСОБА_4 подав заяву про усунення недоліків у якій зазначив, що метою заяви є оформлення соціальної допомоги та пільг, звільнення від мобілізації батька заявника ОСОБА_2 . Також представник повідомив, що у заявника наявна інформація про те, що її мати ОСОБА_3 з 2013 року знаходиться за межами України, однак з відповідною заявою в правоохоронні органи остання звернулась лише 18.03.2025 (а.с. 12-15).

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 13 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою повернуто заявнику.

Роз`яснено заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Колегія суддів виходить з того, що на стадії звернення із заявою до суду, відкриття провадження у справі, суд першої інстанції виходить з правил глави 2 розділу III та глави 4 розділу ІV ЦПК України, відтак із поданих матеріалів заявником (позивачем) перевіряє лише передумови права на звернення із заявою до суду конкретної особи та дотримання останньою порядку її подання і не вправі зобов`язувати сторону надати докази та вказати обставини, які на думку суду, повинні відповідати за заявою чи безспірно підтверджувати (доводити) таку.

В свою чергу, добросовісно виконуючи свої процесуальні обов`язки, заявниця подала суду заяву на виконання вимог ухвали (усунення недоліків заяви), де повідомила відповідні обставини.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що подана заява формально відповідає вимогам, визначеним ст. 306 ЦПК України щодо її змісту, у такій зазначено підстава на якій заявник просить проголосити особу безвісно відсутньою (відсутність понад 10 років) та з якою метою просить про встановлення відповідного факту, а також обставини, які, на думку заявника, доводять такий факт.

Крім того, із заявою було заявлене клопотання про витребування доказів.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання щодо прийняття заяви та відкриття провадження у справі на підставі наданої заяви, тому повертаючи заяву, суд першої інстанції фактично дав оцінку обставинам без витребування доказів та допиту свідків на стадії вирішення питання про прийняття заяви до розгляду.

Більше того, відповідно до ст. 307 ЦПК України суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме. Одночасно суд вживає заходів через органи опіки та піклування щодо встановлення опіки над майном фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, якщо опіку над майном ще не встановлено.

Іншими словами, саме суду наданні повноваження щодо звернення із запитами до відповідних органів, з метою встановлення відомостей про особу, місце перебування якої невідоме.

Враховуючи наведене, повернення заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права заявника на доступ до правосуддя, гарантованого їм національним та європейським законодавством права на доступ до суду.

Не може залишитися поза увагою апеляційного суду і те, що постановивши ухвалу про залишення без руху від 08.05.2025 та надавши п`ятиденний строк для усунення недоліків заяви (виконання вимог ухвали), суд першої інстанції вручив таку ухвалу заявнику 09.05.2025, а оскаржувану ухвалу постановив вже 13.05.2025, тобто на четвертий день з часу вручення ОСОБА_1 ухвали про залишення її заяви без руху, не дочекавшись завершення п`ятиденного терміну на виконання такої.

Встановлені колегією суддів факти щодо допущення відповідних порушень судом першої інстанції свідчать про необхідність скасування оскаржуваної ухвали, а відтак про підставність доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно звернути увагу, з врахуванням принципу диспозитивності та відповідних положень ЦПК України, на категорію спору та вирішити питання прийняття, а у подальшому розглянути по суті заяву ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тріпника Миколи Богдановича задовольнити.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Льівова від 13 травня 2025 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 вересня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк