ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 718/1867/23

провадження № 61-6227св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа- Орган опіки та піклування Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Роскрут Вікторією Вікторівною, на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 січня 2025 року у складі судді Мінів О. І. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Височанської Н. К., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року громадянин Італійської Республіки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки.

Позовна заява мотивована тим, що з січня 2017 року він та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу у м. КатандзароІталійська Республіка та мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що 01 березня 2021 року відповідачка вийшла з будинку в м. Тропеа, де вона проживала з ним та їх спільним сином, забравши із собою дитину, після чого не давала йому бачитися із сином, у зв`язку із цим вони подали взаємні скарги з обох сторін до суду Вібо Валентіа .

Позивач зазначав, що 12 березня 2021 року вони з ОСОБА_2 уклали угоду (приватне посилання) щодо опіки над неповнолітнім сином ОСОБА_3 , яка була подана до цивільного суду Вібо Валентії .

Суд Вібо Валентії (цивільний розділ) по закінченню судової кімнати, постановою затвердив порядок спільної опіки батьків над сином ОСОБА_3 . Крім того, у пунктах 14-15 вказаної постанови встановлено, що сторони зобов`язуються невідкладно повідомляти про будь-яку зміну місця проживання. ОСОБА_2 не зможе змінити своє місце проживання та місце проживання свого сина ОСОБА_3 без письмової згоди ОСОБА_1 . Сторони взаємно відмовляють одне одному у згоді на експатріацію неповнолітнього та на видачу дійсних документів для виїзду неповнолітнього.

Отже, відносини між ним та відповідачкою щодо виховання, місця проживання, утримання сина були врегульовані взаємною угодою, поданою і затвердженою судом.

Зазначав, що після вирішення питання опіки над неповнолітнім сином відповідачка переїхала проживати в новий будинок разом із сином до м. Тропеа. Він зустрічався із сином відповідно до домовленостей. Крім того, ОСОБА_2 часто залишала з ним дитину на декілька днів за необхідності.

Вказував, що у травні 2022 року ОСОБА_2 самостійно змінила місце проживання дитини і визначила нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав, за відсутності його згоди на зміну постійного місця проживання малолітнього ОСОБА_3 .

Суд у справах неповнолітніх в м. Катандзаро у декреті (постанові) від 17 червня 2022 року, ознайомившись з документами щодо неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначив, що після розірвання відносин та спільного проживання між батьками всі умови спілкування та утримання щодо неповнолітньої дитини були попередньо узгоджені та затверджені рішенням суду в м. Вібо Валентії від 10 вересня 2021 року № 13/2021.

Посилався на те, що 14 травня 2022 року він востаннє мав можливість зустрітися із сином, оскільки відповідачка більше не відповідає на дзвінки і зникла у невідомому напрямку з дитиною, у зв`язку із чим він негайно подав заяву до слідчих органів, а саме до Карабінерів в м. Тропеа, побоюючись за безпеку та можливе міжнародне викрадення дитини.

Звертав увагу на те, що ОСОБА_2 протягом багатьох років страждає від психічних розладів, ухиляється від обов`язків налагоджувати стосунки з батьком, який проживає окремо від дитини, порушила розпорядження судді щодо спільної опіки в момент, коли вивезла із собою неповнолітню дитину в Україну, вирвавши його зі свого оточення і, швидше за все, не має наміру повернутися до м. Тропеа, порушуючи обов`язки батьківської відповідальності.

Зазначав, що 27 червня 2022 року він звернувся до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 28 жовтня 1980 року (далі - Гаазька конвенція) через Центральний орган Італійської Республіки із заявою про повернення дитини. Міністерство юстиції України у своїй відповіді від 14 вересня 2022 повідомило, що мати ОСОБА_2 не проти вирішення питання мирним шляхом, але відмовляється повертатися до Італії.

31 серпня 2022 року ОСОБА_2 з нового номеру телефону повідомила його про те, що вона разом із сином перебуває в Україні, після чого він мав можливість короткочасно спілкуватися із сином телефоном.

Вказував, що дитина володіє італійською мовою й від народження та до вивезення в Україну зростала в Італійській Республіці. При цьому він не надавав своєї письмової згоди на виїзд дитини та на переїзд сина на постійне місце проживання до України, а тому вважав, що відповідачка самостійно змінила місце проживання спільного неповнолітнього сина і визначила його нове місце проживання в Україні, чим порушила право дитини на належне батьківське виховання та його право брати участь у вихованні дитини, право на безперешкодне спілкування, право на визначення місця проживання дитини.

Посилався на те, що звернення до компетентних органів України 27 червня 2022 року в строк, який не перевищує одного року з дати приїзду дитини в Україну (15 травня 2022 року) свідчить про те, що він не надавав згоди на зміну постійного місця проживання дитини, а незаконне утримання малолітнього ОСОБА_3 відповідачкою на території України підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 28 жовтня 1980 року.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконним утримання на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- повернути малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Італійській Республіці за адресою проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 ;

- якщо рішення суду не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батькові ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини до Італійської Республіки;

-покласти на нього витрати, пов`язані із поверненням дитини до Італійської Республіки;

-допустити негайне виконання рішення суду в частині повернення дитини до Італійської Республіки.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 06 грудня 2023 року, позов громадянина Італійської Республіки ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним утримання на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вивезеної з Італійської Республіки.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Італійську Республіку за адресою проживання батька дитини: АДРЕСА_1 .

У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, зобов`язано ОСОБА_2 передати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку дитини ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини на територію Італійської Республіки.

Покладено витрати, пов`язані з поверненням дитини до Італійської Республіки на ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач ОСОБА_1 - батько малолітнього ОСОБА_3 після втрати зв`язку із сином 14 травня 2022 року вже 16 травня 2022 року звернувся до місцевої поліції із заявою про викрадення неповнолітньої дитини. До моменту зникнення ОСОБА_3 позивач мав право піклування щодо свого малолітнього сина, яке підтверджується угодою, затвердженою судом Вібо Валентії 14 липня 2021 року. Право піклування щодо малолітнього ОСОБА_3 позивач здійснював, зокрема: проводив із сином дозвілля, спільні прогулянки, сплачував аліменти, купував іграшки, тощо. Дозвіл не зміну місця проживання свого сина ОСОБА_3 чи переміщення його через кордон в Україну позивач не надавав.

Оцінивши обставини у сукупності, взявши до уваги найкращі інтереси дитини, встановивши, що дитина з моменту народження до її переміщення на територію України постійно проживала в Італії, а також те, що утримання дитини на території України порушує право батька на піклування про дитину, а відповідачка не надала належних і допустимих доказів та не довела наявності виняткових підстав для відмови у поверненні дитини до Італії, передбачених статтями 12, 13, 20 Гаазької конвенції (існування ризику того, що повернення дитини до держави її постійного місця проживання, спілкування з родичами, вивчення культури та мови країни походження може заподіяти дитині фізичної або психологічної шкоди поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, матеріалами справи не підтверджується вчинення позивачем щодо свого сина ОСОБА_3 будь-яких неналежних чи насильницьких дій), суди встановили наявність умов визначених у статтях 3, 4, 35 Гаазької конвенції, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Італія є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі, визначення місця проживання дитини; дії щодо утримування дитини в Україні порушують права піклування позивача ОСОБА_1 , оскільки батьківські повноваження належать обом батькам, а останній не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та подальшого знаходження дитини в Україні; дії, що порушують права позивача, відбулися після набрання чинності Гаазькою Конвенцією (до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей»), тобто до моменту переміщення дитини на територію України без згоди позивача); малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досяг 16-річного віку.

Суди попередніх інстанцій урахували, що з 24 лютого 2022 року триває воєнний напад російської федерації на територію Україну, ракетним обстрілам піддаються навіть західні регіони України, часто лунають сигнали повітряних тривог, всім особам рекомендується переміщуватися в укриття, у тому числі, вихованцям дошкільних навчальних закладів, періодично зникає електропостачання. Ця обставина у її взаємозв`язку з іншими обставинами, на думку судів, дає підстави для висновку, що найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_3 буде відповідати його повернення до Республіки Італія.

Суди вказали, що предметом цього позову є виключно повернення малолітньої дитини в порядку виконання державою Україна взятих на себе зобов`язань та під час вирішення цього питання не вирішується питання встановлення особи, якій у майбутньому буде надано право піклування про дитину. При цьому суди вважали визначальним дотримання сторонами спору вимог Гаазької конвенції, відповідно до положень якої пред`явлено цей позов.

Районний суд відхилив посилання відповідачки про те, що малолітній ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання разом з нею в Україні, оскільки вказане не може бути підставою для відмови у поверненні дитини до місця свого постійного проживання на підставі Гаазької конвенції. Суд зазначив, що наявність у малолітнього ОСОБА_3 громадянства України не може бути аргументом задля неповернення дитини до держави її постійного проживання (до моменту незаконного переміщення), оскільки ані громадянство батьків, ані громадянство дитини не має вирішального значення при розгляді цього спору.

Суд першої інстанції також не взяв до уваги письмові показання свідка ОСОБА_9 , які підписані за допомогою накладання електронного підпису через портал «Дія», оскільки такого порядку надання показань свідків чинним цивільно-процесуальним законодавством не передбачено.

Апеляційний суд, вважав безпідставними доводи ОСОБА_2 про те, що позивач не здійснював піклування щодо малолітньої дитини, оскільки ініційований батьком спір про повернення дитини свідчить про його прагнення до здійснення піклування і реалізації своїх батьківських прав щодо малолітньої дитини. Суд зазначив, що матеріали справи свідчать про те, що батько брав участь у піклуванні про дитину, а також прагнув та продовжував спілкуватися з дитиною і після виїзду ОСОБА_2 із сином на територію України. Крім того, обґрунтованість підозри ОСОБА_2 у вчиненні щодо неї чи щодо малолітньої дитини домашнього насильства з боку ОСОБА_1 може бути встановлена виключно у судовому порядку, з постановленням обвинувального вироку суду. Доказів притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вчинення щодо відповідачки та малолітньої дитини домашнього насильства ОСОБА_2 не надано. Рішення про повернення дитини не позбавляє права особу, яка зобов`язується повернути дитину в державу її постійного місця проживання, звернутися до компетентного суду та отримати рішення по суті питання піклування про дитину.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 вересня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 грудня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (касаційне провадження № 61-895св24).

Суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення позову, оскільки не надали оцінку інформації про результати психологічного обстеження ОСОБА_3 , який проведено практичним психологом Комунальної установи «Чернівецький міський інклюзивно-ресурсний центр № 1» від 28 червня 2023 року щодо визначення актуального емоційного стану дитини у зв`язку зі змінами життєвої ситуації, що може підтверджувати існування серйозного ризику за змістом статті 13 (b) Гаазької конвенції; характеристиці виконуючого обов`язки директора Ставчанського закладу дошкільної освіти (ясла - садок) Чернівецького району Чернівецької області вихованцю цього закладу ОСОБА_3 в частині соціальних зв`язків дитини; доводам відповідачки про проміжок часу, який пройшов з дати переміщення дитини до часу розгляду справи судами, в який дитини мешкала на території України, не з`ясували, чи адаптувалася дитина до нового середовища, чи повернення дитини, за фактичних обставин справи (позбавлення матері батьківської відповідальності (батьківських прав) щодо малолітнього сина ОСОБА_3 ), сприятиме стабільності соціального життя та не загрожуватиме заподіянням їй фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку;

Верховний Суд вказав, що стаття 13 Гаазької конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Тобто, доказуванню підлягає існування серйозного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, доказами на підтвердження якого можуть бути, зокрема, документи, які підтверджують факт звернення до компетентних органів із заявами про вчинення насильства, а не обвинувальний вирок суду, як помилково зазначив суд апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанцій вважав, що суди попередніх інстанцій не провели ефективну перевірку, що дозволила би підтвердити або ж відхилити існування «серйозного ризику» та ухвалити судове рішення із наведенням конкретних підстав у контексті обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статті 13 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), а також намірам та меті Конвенції.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішеньсудів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року,у задоволенні позову громадянина Італійської Республіки ОСОБА_1 відмовлено.

Ураховуючи відносини, які склалися між батьками дитини, епізоди застосування фізичного та систематичного психологічного насильства щодо відповідачки та її малолітнього сина (присутність при конфліктах), факт позбавлення матері батьківської відповідальності (батьківських прав) щодо малолітнього ОСОБА_3 , кримінальне її переслідування в Італійській Республіці, ураховуючи повну адаптацію дитини до життя в Україні, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що повернення малолітньої дитини в Італійську Республіку в сім`ю батька, розлука із матір`ю не сприятиме стабільності соціального життя дитини та не відповідатиме її найкращим інтересам.

Відмовляючи у поверненні малолітньої дитини до Італійської Республіки,суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про існування серйозного ризику за змістом статті 13 (b)Гаазької конвенції того, що повернення дитини до Республіки Італія може поставити під загрозу заподіяння дитині психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нестерпиму обстановку.

Районний суд зазначив, що відповідачка надала належні та допустимі докази на підтвердження того, що вона та її малолітній син ОСОБА_3 зазнавали домашнього насильства в Республіці Італія, що виразилося у фізичному насильстві та систематичному психологічному насильстві з боку батька ОСОБА_1 та його родичів.

Суд першої інстанції урахував, що в Україні ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання разом із матір`ю, дитина має нормальний стабільний психоемоційний стан, вільно володіє українською мовою, навчається, за дитиною здійснюється належний побутовий та медичний догляд, дитина має сталі сімейні та соціальні зв`язки, комфортне та звичне для неї місце проживання. Зважаючи на тривалий період у два з половиною роки, який пройшов з дати переміщення дитини, протягом якого дитина мешкає на території України, суд вважав, що малолітній ОСОБА_3 повністю адаптувався та прижився до нового середовища в Україні.

Суди урахували положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), прецедентну судову практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та релевантну судову практику Верховного Суду у подібних справах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Роскрут В. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 січня 2025 року, постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Роскрут В. В., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2025 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Роскрут В. В., мотивована тим, що ураховуючи найкращі інтереси дитини, установивши, що постійним місцем проживання дитини до моменту її незаконного переміщення на територію України була Італійська Республіка, а також беручи до уваги, що застосовуючи Гаазьку конвенцію, суди неправильно тлумачили її положення щодо виключень, передбачених у статтях 12, 13 Гаазької конвенції, вдалися до з`ясування обставин, які не входять до предмета розгляду справ такої категорії, та відмовили у поверненні дитини без законних та достатніх на те підстав.

Зазначає, що ОСОБА_3 народився і до незаконного переміщення його матір`ю в Україну та утримання на території України постійно проживав на території Італії. Він, як батько дитини, на законних підставах здійснював піклування про дитину за місцем його постійного проживання до моменту переміщення дитини. Переміщення та утримання дитини відповідачкою є порушенням права на опіку та батьківську відповідальність, які були врегульовані рішенням суду в м. Вібо Валентії від 10 вересня 2021 року № 13/2021. При цьому батько здійснював опіку щодо свого сина і здійснював би такі права і надалі якби не переміщення та утримання сина на територію України.

Звертає увагу на те, що фізичного чи психологічного насильства щодо ОСОБА_2 чи дитини не здійснював. Відповідно до італійського законодавства домашнє насильство є кримінально карним злочином і факт його заподіяння може підтверджуватися лише рішенням суду. Будь-які інші докази, зокрема, звернення до правоохоронних органів, за відсутності зазначеного рішення суду не дають підстав для твердження про наявність установленого факту фізичного чи психологічного насильства на території Італії з його боку чи його родичів. Суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про те, що ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 зазнавали домашнього насильства в Республіці Італія.

На думку заявника, суди не звернули увагу на те, що предметом цього позову є виключно повернення малолітньої дитини в порядку виконання державою Україна взятих на себе зобов`язань. Під час розгляду вказаного питання про повернення дитини до держави її походження не вирішується питання встановлення особи, котрій у майбутньому буде надано право піклування про дитину. По суті питання про піклування та надання одному або обом батькам опікунських прав належить до юрисдикції компетентних органів тієї держави, на території якої дитина мала постійне місце проживання, допоки не була переміщена (статті 16, 19 Гаазької конвенції).

Вважає, що при вирішенні питання про повернення дитини до країни постійного проживання, з`ясуванню підлягають лише законність перебування дитини на території України та наявність підстав для її повернення з урахуванням принципу найкращих інтересів дитини. Повернення малолітнього ОСОБА_3 до країни свого постійного проживання відповідає їх найкращим інтересам, оскільки лише у такий спосіб можливо забезпечити правову визначеність у їх статусі та можливість щонайскорішого вирішення компетентним судом питання щодо подальшої опіки над дитиною. Крім того, перебування дитини на території України в умовах воєнних дій не може відповідати її найкращим інтересам, оскільки створює загрозу її життю та здоров`ю.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Роскрут В. В. вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 461/926/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 405/2584/17, від 20 липня 2022 року у справі № 757/32690/20-ц, від 20 листопада 2024 року у справі № 714/1022/23, від 25 грудня 2024 року у справі № 344/24144/23, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянин Італійської Республіки ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_2 , що підтверджується перекладеним з італійської мови на українську копією витягу з реєстру актів про народження № 6 частина І серії А (том 1, а. с. 22).

12 березня 2021 року сторони уклали угоду (приватне посилання) щодо опіки над неповнолітнім сином ОСОБА_3 , яка була подана до цивільного суду Вібо Валентії .

Суд Вібо Валентії (цивільний розділ) по закінченню судової кімнати, яка відбулася 10 вересня 2021 року, як наслідок продовження судового засідання, яке відбулося 14 липня 2021 року, постановою затвердив порядок спільної опіки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 над сином ОСОБА_3 .

У пунктах 14-15 вказаної постанови встановлено, що сторони зобов`язуються невідкладно повідомляти про будь-яку зміну місця проживання. ОСОБА_2 не зможе перенести своє місце проживання та місце проживання свого сина ОСОБА_3 без письмової згоди ОСОБА_1 .

Отже, відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо виховання, місця проживання, утримання їх неповнолітнього сина були врегульовані взаємною угодою, поданою і затвердженою судом. Після народження дитина проживала на території Італії, а відтак постійним місцем проживання (до моменту вивезення) було АДРЕСА_2 .

24 лютого 2022 року соціальний помічник спеціаліст ОСОБА_18 скерував Суду у справах неповнолітніх Катанзаро, Колегії Суду Вібо-Валентії оновлений соціальний звіт щодо неповнолітнього ОСОБА_3 , в якому зазначено про те, що існують труднощі у батьків маленького ОСОБА_3 та перепади настрою дитини, нервозність, про які повідомили самі батьки. Двоє батьків сперечаються майже щодня, суперечки щодо виконання рішення в частині зустрічей із батьком, щодо повернення дитини, час для відео дзвінків батька. Ситуація постійно погіршується, а 18 січня 2022 року стався епізод насильства на очах дитини, що негативно впливає на неповнолітнього. Ситуація між батьками складна, складається із непорозумінь і взаємних звинувачень, будь-яке рішення, навіть найбанальніше, стає приводом для конфлікту, що негативно позначається на дитині. Просить надати корисні поради, щоб запропонувати дитині належний захист.

Відповідно до копії довідки Генерального консульства України в Неаполі про реєстрацію особи громадянином України від 14 березня 2022 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований громадянином України (том 1, а. с. 172).

16 травня 2022 року ОСОБА_2 з малолітнім сином громадянином України - ОСОБА_3 перетнула кордон та повернулася в Україну. Мати здійснила виїзд з Італійської Республіки країни, маючи закордонний паспорт громадянина України для виїзду за кордон, в який внесено інформацію про сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 169-170).

16 травня 2022 року ОСОБА_1 подав офіційну скаргу до Карабінерів м. Тропеа, побоюючись за безпеку своєї дитини та за можливе міжнародне викрадення дітей, оскільки з 14 травня 2022 року він втратив зв`язок із ОСОБА_2 , яка зникла з його сином у невідомому напрямку.

19 травня 2022 року ОСОБА_1 через станцію карабінерів Тропеа подав скаргу - позов щодо розшуку ОСОБА_2 та свого сина ОСОБА_3 , у тому числі, у міжнародні та поліцейські сили. Доповнюючи вказану скаргу, ОСОБА_1 подав позов проти ОСОБА_2 , у якому просив суд вжити всіх заходів, спрямованих на якнайшвидше повернення сина ОСОБА_3 до своєї родини та емоційного оточення.

Суд у справах неповнолітніх в м. Катандзаро у декреті (постанові) від 17 червня 2022 року, ознайомившись з документами щодо неповнолітнього ОСОБА_3 , постановив позбавити ОСОБА_2 батьківської відповідальності (батьківських прав) щодо малолітнього сина ОСОБА_3 та передав над ним опіку ОСОБА_1 . Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 самостійно, не врахувавши думку батька, який має такі ж права і обов`язки, як і мати, порушила рішення суду в м. Вібо Валентії, зникнувши разом зі своїм малолітнім сином, відвезла його до своєї країни походження, де ведуться жорсткі бойові дії, чим порушила права батька та неповнолітнього на безперервні та збалансовані стосунки.

З дослідженого в судовому засіданні суду першої інстанцій листування між ОСОБА_1 та Міністерством юстиції України встановлено, що ОСОБА_2 не проти вирішення питання мирним шляхом, але відмовляється повертатися до Італії.

ОСОБА_2 з дитиною проживають в Україні на АДРЕСА_3 . Крім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вказаною адресою також проживають: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Житловий будинок АДРЕСА_3 , має загальну площу 92,2 кв. м, житлову площу - 57,7 кв. м, житлово-побутові умови задовільні.

З жовтня 2024 року ОСОБА_2 працює комплектувальником товару у АДРЕСА_4 в торгівельному центрі «Велмаркет».

Декларацією від 29 жовтня 2022 року № 0001-8031-95А0 та довідкою Комунального некомерційного підприємства «Кіцманський центр первинної медичної допомоги» Ставчанської амбулаторії загальної практики-сімейної медицини» від 28 червня 2023 року № 32 підтверджується факт реєстрації ОСОБА_3 в сімейній медицині Ставчанської амбулаторії загальної практики-сімейної медицини з 29 жовтня 2022 року (том 1, а. с. 177; 178).

Згідно із характеристикою, наданою вихованцю Ставчанського закладу дошкільної освіти (ясла - садок) Чернівецького району Чернівецької області ОСОБА_3 дитина відвідує заклад з 19 квітня 2023 року. Зарекомендував себе доброю та життєрадісною дитиною, користується любов`ю та повагою від інших дітей, які відвідують групу. Добре запам`ятовує пісні, казки та вірші, відрізняється гарним розвитком мови та словниковим запасом (том 1, а. с. 179).

Відповідно до довідки Ставчанського закладу дошкільної освіти (ясла - садок) Чернівецького району Чернівецької області від 23 серпня 2024 року № 14 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , числився у списках Ставчанського закладу дошкільної освіти з 19 квітня 2023 року до 01 серпня 2024 року. Батько ОСОБА_1 за час перебування дитини в закладі дошкільної освіти не відвідував свого сина (том 3, а. с. 177).

З інформації про результати психологічного обстеження ОСОБА_3 , який проведено практичним психологом Комунальної установи «Чернівецький міський інклюзивно-ресурсний центр № 1» від 28 червня 2023 року встановлено, що емоційний стан хлопчика в нормі, визначається переважно позитивними характеристиками: дитина налаштована оптимістично, весела, активна, безтурботна. Адаптаційні механізми сприяють пристосуванню до нових умов. У склад своєї сім`ї хлопчик включив себе, матір та батька. Психологом зроблено висновок, що емоційний стан дитини визначається ознаками, притаманними для дітей його віку, що є свідченням виважених виховних підходів та створення матір`ю необхідних умов життя (том 1, а. с. 180).

01 березня 2021 року ОСОБА_2 написала до поліції Тропеа заяву про фізичне та психологічне насильство щодо неї, вчинене ОСОБА_1 та його сім`єю. 31 березня 2021 року ОСОБА_2 відмовилася від позову, поданого проти ОСОБА_1 , який відмову прийняв, що підтверджується протоколом відмови від позову. Також ОСОБА_2 прийнято відмову ОСОБА_1 від позову, поданого проти неї.

19 грудня 2021 року ОСОБА_2 звернулася з усним позовом до Калабрійського легіону Карабінерів дільниця м. Тропеа, в якому повідомила, що в рамках кримінального провадження № 137/2021 RGVG, судом Вібо-Валентії ухвалено постанову про розподіл опіки над дитиною з переважним проживанням у помешканні матері, надавши батькові право бачитися з ним і забирати його до себе по понеділках, середах та п`ятницях кожного тижня з 11 год 00хв до 17 год 00 хв. Не заважаючи на вказану постанову, ОСОБА_1 неодноразової її порушував, у зв`язку із чим ОСОБА_2 подала позов до ОСОБА_1 за невиконання наказу судді та за будь-які інші правопорушення, які можна виявити.

Відповідно до характеристики Ставчаської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 10 вересня 2024 року № 632 ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у с. Ставчани Чернівецького району Чернівецької області. За час проживання в селі зарекомендувала себе як відповідальна, дисциплінована, цілеспрямована людина. Добре поводить себе в побуті та громадських місцях, підтримує дружні стосунки з односельчанами, друзями, трудолюбива, до роботи відноситься добросовісно. У спілкуванні ввічлива, тактовна, врівноважена (том 3, а. с. 191).

З 01 вересня 2024 року ОСОБА_3 навчається в 1 класі Ставчанського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів.

Відповідно до психолого-педагогічної характеристики учня 1 класу Ставчанського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хлопець має підготовчу групу здоров`я та добре розвинений фізично. Має гарну увагу, мислення на високому рівні, розвинена зорова пам`ять та уява. ОСОБА_3 проявляє високий інтерес до навчання з усіх предметів. На уроках активний. Хлопчик із задоволенням виконує доручення вчителя, часто проявляє ініціативу. Завжди приймає участь в суспільно-корисній праці. Любить складати конструктор, цікавиться професією продавця. Учень відкритий доброзичливий, товариський, з адекватною самооцінкою, упевнений в собі, досить спокійний, стриманий, здатний управляти своїми емоціями. ОСОБА_3 має характерний позитивний, оптимістичний погляд на життєві проблеми. Має високий рівень самостійності. Він не прагне домінувати над навколишніми, скоріше взаємодіє з ними на одному рівні. Вміє міркувати логічно та оцінювати свою діяльність, розважливий. Має практичний підхід до життєвих ситуацій, соціально пристосований. У колектив хлопець прийнятий, підтримує дружні зв`язки з усіма учнями класу, проявляє колективістський характер. Хоч учень і навчається у школі досить короткий період, рівень його адаптації у колективі високий. Хлопець легко знайшов спільну мову з однокласниками, проявив себе хорошим другом, розумним і старанним учнем. Жодних форм прояву порушень поведінки не виявлено.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Роскрут В. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, спірні правовідносини виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітньої дитини вимоги про її повернення до Італійської Республіки згідно з правилами Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької конвенції, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями частини першої статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно зі статтями 1, 2 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення

або утримування.

За змістом частини другої статті 3 Гаазької конвенції права піклування, згадані в пункті а), можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Гаазької конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримування дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.

Частиною першою статті 12 Гаазької конвенції передбачено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У справі, яка переглядається, 27 червня 2022 року позивач звернувся до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Гаазької конвенції. Позов до суду подано 12 червня 2023 року, тобто після спливу одного року з моменту переміщення малолітньої дитини в Україну (16 травня 2022 року).

Статті 12, 20 Гаазької конвенції містять перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання.

Так, суд може відмовити в поверненні дитини у таких випадках: якщо з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12 Гаазької конвенції); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20 Гаазької конвенції).

За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть свідчити такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Інтерес дитини в тому, щоб не бути вивезеною зі свого постійного місця проживання без достатніх гарантій стабільності в нових умовах, поступається перед основним інтересом будь-якої особи не бути підданій фізичній або психологічній загрозі або поміщеній в нетерпиму обстановку.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 201/3647/22 (провадження № 61-10130св24).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, згідно зі статтею 13 Гаазької конвенції, незважаючи на положення попередньої статті (стаття 12 Гаазької конвенції), судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

Під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі законодавчого акта, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Гаазької конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.

Право піклування в контексті Гаазької конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Гаазька конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримування дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Гаазької конвенції, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції.

Згідно з висновками ЄСПЛ, висловленими у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява № 14737/09, рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення від 26 листопада 2013 року, зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазької конвенції, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Гаазької конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.

Стаття 8 Гаазької конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Гаазької конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди насамперед повинні враховувати, що частина перша статті 13 Гаазької конвенції покладає обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

У рішенні у справі «Сатановська та Роджерс проти України», заява № 12354/19, ЄСПЛ вказав, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Відмова врахувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13, 20 Гаазької конвенції, і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазької конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, що не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які треба тлумачити вузько. Це також дозволить ЄСПЛ, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд.

З огляду на викладені норми, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд має з`ясувати, чи виконала відповідачка обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання, та чи суди попередніх інстанцій виконали процесуальні обов`язки за статтею 8 Конвенції стосовно надання конкретного та детального обґрунтування у контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією.

Суд касаційної інстанції виходить із того, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірні правовідносини необхідно вирішувати виходячи із найкращих інтересів малолітньої дитини.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами встановлено, що з січня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживалиоднією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу у м. КатандзароІталійська Республіка та мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони проживали разом до березня 2021 року.

01 березня 2021 року ОСОБА_2 вперше звернулася до поліції щодо застосування до неї фізичного та систематичного психологічного насильства зі сторони ОСОБА_1 та його родичів, що відбувалося у присутності малолітньої дитини, яка була свідком криків, агресії батька. У зв`язку із проявом насильства поліція заборонила позивачу більш на 120 наближатися до ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 .

Подальші стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо виховання, місця проживання, утримання їх неповнолітнього сина були врегульовані взаємною угодою, поданою і затвердженою судом 12 березня 2021 року. Постійним місцем проживання дитини за договором було визначено: АДРЕСА_2 , тобто за місцем проживання матері.

Разом з тим, звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просить повернути малолітнього сина за місцем свого проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

За угодою, укладеною між сторонами, ОСОБА_1 зобов`язаний сплачуватиме щомісячну суму в розмірі 250 Євро як внесок на утримання дитини, який можна переоцінювати щорічно. Крім того, сторони зобов`язуються невідкладно повідомляти про будь-яку зміну місця проживання. ОСОБА_2 не зможе перенести своє місце проживання та місце проживання свого сина ОСОБА_3 без письмової згоди ОСОБА_1 .

29 грудня 2021 року ОСОБА_2 зверталася до поліції з приводу невиконання ОСОБА_1 угоди щодо спільної опіки над сином, оскільки останній неодноразово порушував строки повернення дитини до місця її проживання.

18 січня 2022 року за місцем проживання ОСОБА_2 мало місце застосування ОСОБА_1 фізичного насильства до ОСОБА_9 (сестри відповідачки) та психологічного насильства, агресії відносно обох сестер з боку родичів позивача, що відбувалося на очах малолітньої дитини ОСОБА_3 .

19 січня 2022 року ОСОБА_2 подала заяву до карабінерів за фактом побиття ОСОБА_1 її сестри у присутності дитини, що зафіксовано у протоколі прийняття усної заяви Калабрійським легіоном карабінерів дільниці м. Тропеа.

Під час розгляду справи сторони не заперечували щодо згаданих випадків фізичного та систематичного психологічного насильства з боку ОСОБА_1 щодо відповідачки та її сестри, які були підставами неодноразових звернень до поліції та які відбувалися у присутності малолітньої дитини.

24 лютого 2022 року соціальний помічник спеціаліст ОСОБА_18 у соціальному звіті скерованому Суду у справах неповнолітніх Катанзаро, Колегії Суду Вібо-Валентії, вказав про те, що існують труднощі у батьків маленького ОСОБА_3 та перепади настрою дитини, нервозність, про які повідомили самі батьки. Двоє батьків сперечаються майже щодня, суперечки щодо виконання рішення в частині зустрічей із батьком, повернення дитини, час відведений для відео дзвінків батька, ревнощі. Ситуація постійно погіршується, а 18 січня 2022 року стався епізод насильства на очах дитини, що негативно впливає на неповнолітнього. Ситуація між батьками складна, складається із непорозумінь і взаємних звинувачень, будь-яке рішення стає приводом для конфлікту, що негативно позначається на дитині. Просив забезпечити дитині належний захист, оскільки існує загроза заподіяння фізичної та психологічної шкоди дитині.

Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вивезений з Італійської Республіки його матір`ю - ОСОБА_2 .

З травня 2022 року ОСОБА_1 припинив виплату аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 .

Відповідно до рішення суду у справах неповнолітніх в м. Катандзаро у декреті (постанові) від 17 червня 2022 року ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , щодо неї триває кримінальне переслідування за вивезення дитини з країни.

У серпні 2022 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про місцеперебування сина, після чого батько мав можливість спілкуватися із сином за допомогою відео зв`язку.

З 26 серпня 2022 року малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з цього часу там постійно проживає з матір`ю та її родичами, забезпечений усім необхідним, умови проживання задовільні.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, установивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходячи із найкращих інтересів дитини, дійшли правильного висновку про те, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уже прижився у своєму новому середовищі, в якому знаходиться більше одного року, відвідує шкоду, перебуває на обліку у сімейного лікаря.

Отже, існують реальні ризики того, що повернення дитини до Італійської Республіки негативно вплине на дитину, спричинить їй психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню якнайкращих її інтересів. При цьому малолітній ОСОБА_3 є громадянином України. На час розгляду справи дитині виповнилося сім років, із яких вже три роки проживає в Україні, прив`язаний до матері та її родини, вільно розмовляє українською мовою.

Суди, зважаючи на конкретні обставини справи, дотримуючись розумного балансу інтересів обох сторін, ураховуючи стосунки, які склалися між батьками дитини, епізоди застосування фізичного та систематичного психологічного насильства щодо відповідачки та її малолітнього сина (присутність при конфліктах), факт позбавлення матері батьківської відповідальності (батьківських прав) щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , кримінальне її переслідування в Італійській Республіці, повну адаптацію дитини до життя в Україні, правильно вказали, що за таких умов повернення малолітньої дитини в Італійську Республіку в сім`ю батька, розлука із матір`ю не сприятиме стабільності соціального життя дитини та не відповідатиме її найкращим інтересам.

Отже, суди правильно врахували сімейну ситуацію, яка склалася між батьками дитини, ряд факторів емоційного, матеріального та медичного характеру, дослідили всі докази та надали розумну оцінку балансу інтересів сторін у світлі як найкращого врахування інтересів дитини.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

При цьому, при новому розгляді справи судами попередніх інстанцій, на виконання вимог частини першої статті 417 ЦПК України, були враховані вказівки, наведені у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у цій справі, та досліджені вказані судом касаційної інстанції обставини.

Отже, суди, дослідивши надані сторонами докази, дали їм належну правову оцінку відповідно до вимог статті 89 ЦПК України та дійшли правильного висновку про те, що малолітній син сторін у справі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже прижився у своєму новому середовищі, в якому знаходиться більше трьох років, а тому повернення дитини загрожує заподіяння їй психічної шкоди й створить для неї нетерпиму обстановку (пункт b статті 13 Гаазької конвенції). Отже, відповідачка надала достатні й належні докази, які судами оцінено у сукупності та взаємозв`язку із іншими доказами, на спростування позову, що є її процесуальним обов`язком (стаття 13 Гаазької конвенції).

Посилання позивача на порушення його прав як батька малолітньої дитини не є підставою для скасування судових рішень, оскільки рішення суду у справі про повернення сина до держави її постійного проживання повинно забезпечувати не тільки права одного з батьків, а й відповідати найкращим інтересам дитини. При цьому відсутні будь-які перешкоди участі позивача у житті сина та відвідування його за місцем проживання дитини.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що перебування дитини на території України в умовах воєнних дій не може відповідати її найкращим інтересам, оскільки створює загрозу її життю та здоров`ю колегія суддів відхиляє, оскільки факт введення в Україні воєнного стану і наявність місця для проживання за межами України не можуть виступати достатніми підставами для визначення місця проживання з одним з батьків, який проживає за межами України. Ці обставини підлягають встановленню й оцінці судом у сукупності з іншими обставинами, встановленими у справі, з урахуванням принципів рівності прав та обов`язків батьків і забезпечення найкращих інтересів дитини (див.: постанову Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 753/197/23 (провадження № 61-3573св24)).

Посилання касаційної скарги на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 461/926/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 405/2584/17, від 20 липня 2022 року у справі № 757/32690/20-ц, від 20 листопада 2024 року у справі № 714/1022/23, від 25 грудня 2024 року у справі № 344/24144/23, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Доводи заявника зводяться до необхідності переоцінки доказів та вимог про встановлення інших обставин справи, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Роскрут Вікторією Вікторівною, залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 січня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець