П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Яресько Тарасом Віталійовичем на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гончарук В.П. у м. Києві, повний текст рішення складено 18 червня 2025 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за договором позики № 75378773 від 08 серпня 2021 року у розмірі 44 909,96 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 серпня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 , укладено договір позики № 75378773. Договір укладено в електронній формі, шляхом підписання одноразовим ідентифікатором. 22 лютого 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 22/02/2022, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників, в тому числі за договором позики від 08 серпня 2021 року № 75378773, що укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відповідно до договору відступлення права вимоги від 10 січня 2023 року № 10-01/2023 відступило ТОВ «Коллект центр» право грошової вимоги до боржників, в тому числі за договором позики від 08 серпня 2021 року № 75378773, що укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 . Станом на час звернення до суду заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року позов ТОВ «Коллект Центр»задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 39 799,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 12 580,06 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що вона не заперечує, що отримала від первісного кредитора 15 000,00 грн. у позику з кінцевим строком повернення 07 вересня 2021 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого первісним кредитором, з 08 серпня 2021 року по 07 вересня 2021 року первісний кредитор нараховував проценти по денній обліковій ставці - 0,60% в день. Всього за даний час було нараховано 30 днів * 89,55 грн. = 2 686,50 грн. За цей період позивачем було сплачено 895,50 грн. заборгованості, яка пішла на сплату процентів. Таким чином, на дату закінчення строку кредитування заборгованість відповідача перед первісним кредитором становила 15 000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 2 686,50 грн. - 895,50 грн. = 1 791,00 грн. заборгованості за процентами. Після 07 вересня 2021 року первісний кредитор втратив право нараховувати проценти, що також було встановлено судом першої інстанції починаючи з 08 вересня 2021 року відповідачем було ще сплачено сумарно 4 213,00 грн. Тобто, в даному випадку, сплачені 4 213,00 грн. були розподілені наступним чином 1 791,00 грн. пішли на сплату заборгованості по процентам, а інша частина (2 422,00 грн.) пішла на сплату заборгованості по частині тіла кредиту. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем складає виключно 12 578,00 грн. заборгованості за тілом кредиту, яку і визнавав відповідач в суді першої інстанції та, яка відображена в контр-розрахунку заборгованості, який був наданий із запереченням. Отже, і 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України повинні бути нараховані на суму 12 578,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Коллект Центр» вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 08 серпня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 , укладено договір позики № 75378773. Договір укладено в електронній формі, шляхом підписання одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до умов даного Договору позики ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» надає кредит у розмірі 15 000,00 грн. строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за користуванням кредитом в розрахунку 0,60 % на добу (знижена процентна ставка), базова процентна ставка - 1,99 % за день, процентна ставка за понадстрокове користування позикою - 2,70 % за день (не застосовується в період карантину), орієнтовна реальна річна процентна ставка - 642,22 %, орієнтовна загальна вартість позики - 17 686,50 грн. Дата надання позики - 08 серпня 2021 року, дата повернення позики (останній день) - 07 вересня 2021 року.

Відповідно до наданого ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» розрахунку заборгованості за договором позики від 08 серпня 2021 року № 75378773 станом на 22 лютого 2022 року загальна сума заборгованості відповідача становить 44 907,50 грн., з яких: 15 000,00 грн. - залишок заборгованості за основним боргом, 29 907,50 грн. - залишок заборгованості за відсотками.

22 лютого 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 22/02/2022, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників, в тому числі за договором позики від 08 серпня 2021 року № 75378773.

Згідно розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Вердикт Капітал» загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 , складає 44 909,96 грн, з яких: заборгованість за сумою кредиту - 15 000,00 грн., заборгованість за відсотками - 29 907,50 грн., нараховані за період з 22 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року 3 % річних - 2,46 грн.

В подальшому, ТОВ «Вердикт Капітал» відповідно до договору відступлення права вимоги від 10 січня 2023 року № 10-01/2023 відступило ТОВ «Коллект центр» право грошової вимоги до боржників, в тому числі за договором позики від 08 серпня 2021 року № 75378773.

Згідно наданого ТОВ «Коллект Центр» розрахунку, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 , складає 44 909,96 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту - 15 000,00 грн., заборгованість за відсотками - 29 907,50 грн., нараховані 3 % річних - 2,46 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк, кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням у розмірі 15 000,00 грн., суд першої інстанції врахував, що на погашення заборгованості відповідачем внесено грошові кошти в сумі 5 108,50 грн., а тому на користь ТОВ «Коллект Центр» підлягають стягненню відсотки за користування кредитом у сумі 24 799,00 грн. (29 907,50 грн. - 5 108,50 грн). Крім того, відповідачем порушено умови та строки виконання основного зобов`язання за договірними правовідносинами, вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми заборгованості підлягає задоволенню.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодиться з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, як це передбачено ст. 526 ЦК України.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1048 ЦК України проценти сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Колегія суддів також звертає увагу на аналогічне правове регулювання можливості стягнення процентів поза межами встановленого договором строку повернення вкладу в спорах, в яких банки, на порушення умов договору банківського вкладу, не повертають вкладникам банківські вклади та нараховані за ними проценти. Проценти за банківським вкладом нараховуються лише в межах строку, визначеного у договорі банківського вкладу, тобто за правомірне користування цими коштами. Інакше кажучи, так само як банк не може нараховувати проценти за користування позичальником кредитом після спливу визначеного у договорі строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 444/9519/12), так само і вкладник за договором банківського вкладу після закінчення строку, на який зроблений вклад, позбавлений права вимагати стягнення процентів за правомірне користування банком цими коштами.

Зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц сформульовано такі висновки.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Після спливу визначеного договором строку кредитування (зміни строку виконання зобов`язання) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Зі змісту укладеного між сторонами договору, вбачається, що кредит надається строком на 30 днів - з 08 серпня 2021 року, по 07 вересня 2021 року включно.

Матеріали справи не містять доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом, зміну дати повернення всієї суми кредиту та у зв`язку з цим сплачувала підвищені відсотки, які в договорі названі як фіксовані чи відсотки, що сплачуються за понаднормове користування кредитом (2.7%).

У разі не повернення кредитних коштів у визначений договором 30-ти денний термін, договір та правила позивача надання грошових коштів у позику, передбачають збільшену процентну ставку за подальше користування кредитними коштами.

Не дивлячись на те, що підвищені проценти за користування кредитними коштами, в договорі визначається як стандартна процентна ставка (п. 1.99 договору), очевидним є факт, що її нарахування передбачене у разі не виконання відповідачем умов кредитного договору, а саме не повернення кредитних коштів у встановлений 30-ти денний термін, тобто фактично є санкцією.

Пролонгація дії кредитного договору без ініціативи позичальника за змістом укладеного договору, пов`язується виключно з не поверненням кредитних коштів у визначений договором строк, що не узгоджується з Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 відповідно до якої поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що не повернення позичальником кредитних коштів у визначений договором строк, за відсутності активних дій відповідача направлених на зміну кінцевої дати повернення кредиту, є неправомірною поведінкою боржника, а саме не поверненням кредиту у визначений договором строк, що виключає право кредитодавця нараховувати після спливу 30-денного періоду кредитування проценти за користування кредитними коштами визначені у розмірі встановленому договором.

В даному випадку права позивача можуть бути захищені шляхом застосування механізму, визначеного ст. 625 ЦК України, вимоги про що останній заявив лише за два дні.

Досліджуючи подані позивачем докази в обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики №75378773 від 08 серпня 2021 року, перевіривши їх, оцінивши у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, колегія суддів виходить з наступного.

За пред`явленим позовом кредитором ТОВ «Коллект Центр» сума заборгованості за договором № 75378773 від 08 серпня 2021 року становить 44 909,96 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 15 000,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 29 907,50 грн., та нараховані 3% річних 2,46 грн. Здійснення відповідачем оплати на загальну суму 5 108,50 грн. враховано позивачем, що вбачається із розрахунку.

Водночас апеляційним судом встановлено, що за умовами договору про надання позики № 75378773 від 08 серпня 2021 року передбачено надання позичальнику 15 000,00 грн. строком на 30 днів, тобто до 07 вересня 2021 року, із сумою відсотків за вказаний період 2 686,00 грн., що підтверджується таблицею обчислення загальної вартості кредиту.

Відповідно до розрахунку заборгованості по договору позики № 75378773 від 08 серпня 2021 року, проведеного ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», нарахування процентів здійснювалось з 08 серпня 2021 року по 22 лютого 2022 року, тобто більше ніж за 30 днів, що перевищує строк, на який надавалась позика, тоді як доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Факт оплати частини заборгованості після строку кредитування сам по собі не є підтвердженням пролонгації договору.

Нарахування та стягнення процентів за користування позикою поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що строк дії договору позики обмежено 30 днями, заслуговують на увагу. З урахуванням наведеного є правильними доводи апеляційної скарги про безпідставне нарахування відсотків за користування позикою поза межами 30 календарних днів.

Вимога позивача в частині стягнення заборгованості з нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом за період, що виходить за межі строку кредитування, не узгоджується з нормами матеріального права, а тому в частині складової вимоги про стягнення заборгованості у задоволенні позову ТОВ «Коллект Центр» необхідно відмовити.

З наданого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» розрахунку заборгованості відповідача за договором від 08 серпня 2021 року № 75378773 вбачається, що на погашення заборгованості внесено грошові кошти 05.09.2021 року - 895,50 грн. 16.09.2021 року - 850,00 грн. 25.09.2021 року - 796,50 грн. 05.10.2021 року - 885,00 грн. 14.10.2021 року - 531,00 грн. 20.10.2021 року - 442,50 грн. 26.10.2021 року - 177,00 грн. 28.10.2021 року - 177,00 грн. 30.10.2021 року - 177,00 грн. 01.11.2021 року - 177,00 грн. Отже, загалом відповідачем за договором позики було сплачено 5 108,50 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором складає 12 578,00 грн. (17 685,50-5108,50).

Щодо вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних збитків, апеляційний суд виходить з наступного.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено вимогу про стягнення 3 % річних, за період з 22 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року, що нараховані на суму заборгованості 15 000,00 грн.

При цьому, враховуючи часткове погашення відповідачем заборгованості, остання на момент нарахування 3% перед позивачем складала 12 578,00 грн.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми заборгованості підлягає частковому задоволенню, а саме у розмірі 2,06 грн. (12 578*3%/100%*2/365).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Коллект Центр»суми заборгованості за кредиту у розмірі 12 578,00 грн. та 3 % річних у розмірі 2,06 грн.

Враховуючи викладене, висновки суду в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачане відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового судового рішення по суті вимог позивача.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, відповідно до статті 1 якого договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) (частина третя статті 4 зазначеного Закону).

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу адвоката з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням.

При подачі позовної заяви ТОВ «Коллект Центр» просило стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 13 000,00 грн.

На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав договір про надання правової допомоги № 02-09/2024-6 від 02 вересня 2024 року укладений між ТОВ «Коллект Центр» та ФОП ОСОБА_3 .

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів що ФОП ОСОБА_3., є адвокатом.

Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України (див. пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21)).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підтвердження витрат на правову допомогу у суді першої інстанції адвокатом Яресько Т.В. надано Договір про надання правничої (правової) допомоги від 29 березня 2024 року, розрахункову квитанцію № 18/11/24, на суму 10 000,00 грн., акт приймання-передачі послуг № 1 від 02 грудня 2024 року та детальний опис робіт (наданих послуг) згідно договору про надання правничої (правової) допомоги від 29 березня 2024 року.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просила стягнути з позивача на її користь витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн.

На підтвердження витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції адвокатом Яресько Т.В. надано Договір №24066 про надання правничої (правової) допомоги від 29 березня 2024 року, додаток № 4 від 18 липня 2025 року до договору № 24066 про надання правничої (правової) допомоги від 29 березня 2024 року, акт приймання-передачі послуг № 1 від 21 липня 2025 року та детальний опис робіт (наданих послуг) згідно договору про надання правничої (правової) допомоги від 29 березня 2024 року.

Представник позивача, заперечуючи проти заявленого представником відповідача розміру на відшкодування витрат на правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції, зазначив, що вартість судових витрат суттєво завищена та є неспівмірною з обсягом послуг наданих відповідачу.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, ціну позову, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом Яресько Т.В. послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Оскільки відповідачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених на правову допомогу у суді першої та апеляційної інстанції, зазначена сума підлягає стягненню з позивача пропорційно до відхилених вимог позовної заяви, а саме у розмірі 14 398,00 грн. (71,99%*20000).

При подачі позовної заяви ТОВ «Коллект Центр» сплатило судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (28,01%), а саме у розмірі 848,14 грн. (3028*28,01%).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 3 633,60 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача пропорційно до відхилених вимог позовної заяви (71,99%), а саме у розмірі 2 615,82 грн. (3633,60*71,99%).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з ТОВ «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 1 767,68 грн. (2615,82-848,14).

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Яресько Тарасом Віталійовичем задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», місце знаходження: м. Київ, вул. Мечникова 3, оф. 306, ідентифікаційний код 44276926, заборгованість по тілу кредиту у розмірі 12 578,00 (дванадцять тисяч п`ятсот сімдесят вісім) гривень та заборгованість за відсотками у розмірі 2,06 (дві) гривні 06 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», місце знаходження: м. Київ, вул. Мечникова, 3, оф. 306, ідентифікаційний код 44276926, на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 1 767,68 (одна тисяча сімсот шістдесят сім) гривень 68 копійок та витрати на правову допомогу в суді першоїта апеляційної інстанції у розмірі 14 398,00 (чотирнадцять тисяч триста дев`яносто вісім) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.