Номер провадження: 22-ц/813/4504/25
Справа № 523/2517/25
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 адвоката Борогана В.В.,

представника ЖБК «Марсельський» - адвоката Чекмарьової А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бороган Валентин Володимирович, на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2025 року, постановлену під головуванням судді Сувертак І.В., про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Марсельський» про визнання незаконними та скасування рішення правління ЖБК,

встановив:

14.02.2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ЖБК «Марсельський» про визнання незаконними та скасування рішення правління ЖБК.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.02.2025 року у відкритті провадження було відмовлено (а.с.28-29).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бороган В.В. ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.31-34).

У відзиві на апеляційну скаргу ЖБК «Марсельський» просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.44-47).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною позовною заявою та просила суд проголосити рішення, котрим визнати незаконним та скасувати рішення, в частині затвердження членських внесків на утримання будинку та прибудинкової території, яке було прийнято на Загальних зборах членів ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНОГО КООПЕРАТИВУ «МАРСЕЛЬСЬКИЙ» 14.02.2018 року, які були оформлені протоколом загальних зборів №1 від 14.02.2018 року; визнати незаконним та скасувати рішення, в частині затвердження членських внесків на утримання будинку та прибудинкової території, яке було прийнято на Загальних зборах членів ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНОГО КООПЕРАТИВУ «МАРСЕЛЬСЬКИЙ» 05.03.2023 року, які були оформлені протоколом загальних зборів №2 від 05.03.2023 року; визнати незаконним та скасувати рішення засідання правління ЖИТЛОВО БУДІВЕЛЬНОГО КООПЕРАТИВУ «МАРСЕЛЬСЬКИЙ» від 26.03.2020 року, які були оформлені протоколом №2 від 26.03.2020 року, в частині вирішення питання поточного або капітального ремонту ліфтів.

Уважно вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у відкритті провадження по цивільній справі, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у чинній редакції юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому суд вказав, що за приписами п. 3 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Член ЖБК має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її.

Управління спільним майном будинку кооперативу здійснюється його співвласниками (незалежно від членства в кооперативі) відповідно до закону.

ЖБК це вид споживчого кооперативу, який утворюється громадянами на добровільних засадах на підставі членства і об`єднання майнових (пайових) внесків з метою задоволення своїх житлових потреб шляхом спільної участі в будівництві багатоквартирного будинку, його наступному утриманні й управлінні будинком і прибудинковою територією.

Вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ЖБК «Марсельський» та прохальна частина позовної заяви містить вимоги про визнання незаконними та скасування рішення правління ЖБК, котрі були оформленні протоколами загальних зборів.

З цих підстав, суд зазначив, що оскільки спірні правовідносини є найбільш наближеними до правовідносин, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, суд вважав, що наведений спір має вирішуватися судом за правилами господарського судочинства.

При цьому суд послався на висновок Великої Палат т Верховного Суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі №462/2646/17, за змістом якої при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого особа звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача. При цьому визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові права та інтереси підлягають захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, так як позивач ОСОБА_1 не є членом ЖБК «Марсельський», а тому виниклий спір не є корпоративним і не може розглядатись за правилами господарського судочинства.

При цьому колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 19 ЦПК України критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних індивідуальних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, та, по-друге, те, що суб`єктний склад такого спору включає, як правило, фізичну особу, яка є стороною цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Колегія суддів зазначає, що у розумінні законів України, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. За змістом позовної заяви позивач, як власник квартири, не будучи членом ЖБК просить визнати недійсними рішення загальних зборів та правління ЖБК щодо затвердження внесків на утримання багатоквартирного будинку.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

У ст. 16 ЦК України і ст. 20 ГК України також передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. У наведених статтях закріплені переліки способів захисту прав і законних інтересів. При цьому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до положень статті 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, ознаками господарського спору, який належить до юрисдикції господарського суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, а також спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Враховуючи предмет, характер спору та суб`єктний склад його сторін, суд дійшов висновку, що спір у цій справі виник стосовно прав і обов`язків позивача щодо користування та розпорядження спільним майном як співвласника багатоквартирного будинку, учасника правовідносин з надання житлово-комунальних послуг, тому не має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Оскільки рішення загальних зборів членів ЖБК та рішення правління ЖБК безпосередньо впливає на права позивача, яка не є членом цього ЖБК, то за захистом своїх порушених прав позивач змушений звернутися до суду загальної юрисдикції за місцем знаходження майна, а саме до Суворовського районного суду м. Одеси.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд, який у своїй постанові від 14 серпня 2024 року у справі № 925/1016/23 зазначив, що саме з наявністю у фізичної особи права брати участь в управлінні юридичною особи пов`язується можливість оскарження нею рішень загальних зборів юридичної особи в порядку господарського судочинства.

Разом з тим, якщо особа не є учасником ТОВ, яка як в обґрунтування позовних вимог, так і безпосередньо в касаційній скарзі вказувала, що не є учасником ТОВ, то між цією особою та ТОВ відсутні корпоративні відносини в розумінні статті 961 ЦК України та Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а тому даний спір виник не з корпоративних відносин, а з цивільних, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її повністю спростовують, оскільки ухвалу прийнято не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ст.ст. 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бороган Валентин Володимирович, задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2025 року про відмову у відкритті провадження скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.09.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева