КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року місто Київ.

Справа № 361/7426/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14626/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2025 року про відмову у відкритті провадження (ухвалену у складі судді Василишина В.О.)

за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з такою ухвалою, позивачка ОСОБА_1 20 липня 2025 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану ухвалу та передати справу до суду першої інстанції для відкриття провадження та розгляду позову по суті.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позовна заява не є тотожною попередньому позову. Вона містить нові обставини, нові правові підстави, інший обсяг доказів та додаткові вимоги, яких не було раніше заявлено, а також стали відомі нові істотні обставини.

Зазначає, що у попередній справі інтереси позивачки представлялв адвокат, який неналежно сформував позов, не додав важливі докази, не витребував необхідні документи та виклав обставини неточно, чим апелянт була позбавлена ефективного доступу до правосуддя.

У відзиві відповідач вказує, що аналогічна спарва та спір вже розглянуті Дніпровським районним судом м. Києва та Київським апеляційним судом. Важає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у відкритті провадження у справі. Просить апеляційну скаргу залишити без задовлення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

12 серпня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшли заперечення від позивачки в яких зазначає, що відзив відповідача не спростовує ключових доводів апеляційної скарги та не усуває істотних процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

У судове засідання, призначене на 23 вересня 2025 року, ОСОБА_1 не з'явилась, належним чином повідомлення про місце, час та дату судового засідання, що підтверджується звітом про доставку судової повістки 05 вересня 2025 року. Клопотань про розгляд справи без її участі до суду не надходило, про причини неявки суд не повідомила.

У судове засідання, призначене на 23 вересня 2025 року, з'явилась представниця відповідача - Ляцько Х.О., яка заперечила проти доводів апеляційної скарги.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

З урахуванням наведено та з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивачки, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляд.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність співпадіння в обох справах сторін, предмету і підстав та беручи до уваги, що на час подачі позивачем даного позову набрало законної сили рішення у справі № 755/11172/24, та відмовив у відкритті провадження у даній справі згідно з п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи із наступних обставин.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Верховного Суду у справі №922/404/19 від 9 липня 2020 року).

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №761/7978/15-ц).

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Наведене узгоджується із висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19)).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/9380/19 (провадження №61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі №428/9280/20 (провадження №61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі №295/983/21 (провадження №61-13906св21).

Отже, для застосування підстави для відмови у відкритті провадження, передбаченої п.2 ч.1 ст. 186 ЦПК України, необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, предмета позову, підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.

З матеріалів справи вбачається, що у даній справі та у справі №755/11172/24 співпадають сторони, предмет і підстави позову.

Позивачкою у справі є ОСОБА_1 , відповідачем ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Предметом позову в обох справах визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Підставами позовних вимог є незаконне звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Зважаючи на співпадіння в обох справах сторін, предмету і підстав та беручи до уваги, що на час подачі позивачкою даного позову набрало законної сили рішення у справі №755/11172/24, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у даній справі згідно п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Встановлена цивільним процесуальним законом неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили, яке згідно ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів та осіб.

Таке повністю узгоджується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права і відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, а сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що в даній справі підстави та предмет позову не тотожні предмету і підставам позову, в якій було ухвалено рішення, колегія відхиляє, так як такі доводи не відповідають дійсності, оскільки обставини законності наказу про звільнення позивачки вже були перевірені під час розгляду попередньої справи і в даній справі позов заявлений про той же предмет та з тих же підстав. В обох справах позивач посилалась на незаконність звільнення за п.1 ст. 40 КЗпроП , яке мало місце 02 жовтня 2023 року, через порушення вимог ст. 49-2 КЗпП, порядку звільнення у зв`язку зі зміною в організації виробництва та скорочення штату працівників. Не ефективний захист та надання не всіх доказів та аргументів не може бути підставою для повторного розгляду спору між тими ж сторонами з приводу незаконного звільнення позивача на підставі одного і того ж наказу від 02.10.2023 року. Не є новими підставами позву і те, що двох інших працівників, які також були сакорочені суди поновили на роботі, а також не є новими підставами позову і те, що в 2024 році після звільнення позивача до підприємства приймались на роботу нові працівники.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова