Провадження № 2/161/4705/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 вересня 2025 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Гриня О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
07 липня 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі позивач, ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення заборгованості,
Свій позов обґрунтовує тим, що 13 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем був укладений кредитний договір №200502844, відповідно до умов якого останній отримав банківські послуги у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Позивач вказує, що за договором про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року набув права вимоги за цим кредитним договором.
Посилаючись на те, що позичальник неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором по своєчасному погашенню заборгованості за кредитом, сплаті відсотків за користування кредитними коштами та іншими витратами, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 39 769,66 грн., яка складається із 9 976,37 грн. заборгованість за тілом кредиту, 20 411,22 грн. заборгованості за відсотками, 6 644,69 грн. інфляційного збільшення (нараховане за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року), 2 737,38 грн. 3% річних (нараховані за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року).
Відповідач письмового відзиву на позов не подала.
Зважаючи на те, що відповідач не подав відзиву на позов, на підставі ст.280 ЦПК України суд ухвалив проводити заочний розгляд справи.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
З матеріалів справи судом встановлено, що 13 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем був укладений кредитний договір №200502844, відповідно до умов якого останній отримав банківські послуги у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердив свою згоду на укладення кредитного договору, підписавши заяву разом з умовами надання банківських послуг та правилами користування платіжною карткою.
Крім того, при укладенні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За договором про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року позивач набув права вимоги за цим кредитним договором.
Пунктом 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В порушення вищезазначених правових норм та умов кредитного договору позичальник своєчасно не повертає кредит, тобто порушує свої зобов`язання перед банком, у зв`язку з чим, заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9 976,37 грн. та заборгованість за договірними відсотками у розмірі 20 411,22 грн. підлягає стягнення з відповідача на користь позивача, а позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.
Що стосується вимог про стягнення передбачених ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
В свою чергу частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
А у частині першій статті 1048 ЦК України вказано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), постановах Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 920/505/22, від 18 травня 2023 року у справі № 910/4176/22, сформульовано висновок про те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Отже, передбачені ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати можуть бути нараховані боржнику лише на основне зобов`язання, яким в даному випадку є заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9 976,37 грн.
Сплата договірних відсотків за кредитом є додатковим зобов`язанням до основного та полягає у виплаті кредитору винагороди за правомірне користування чужими грошовими коштами, а тому на нього не можуть бути нараховані відсотки та інфляційні втрати, передбачені ст.625 ЦК України лише для основного зобов`язання.
Проте у розглядуваному випадку позивач здійснюючи розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року помилково взяв за основу загальну суму боргу 30 387,59 грн., яка включає як тіло кредиту 9 976,37 грн., так і договірні відсотки у розмірі 20 411,22 грн, що свідчить про неправильність такого розрахунку.
У зв`язку з чим суд здійснює розрахунок 3% річних та інфляційних втрат самостійно за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року та виходячи із розміру основного зобов`язання 9 976,37 грн.
9 976,37 x 1.21866444 - 9 976,37 = 2 181,48 грн.
Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 23/02/2019 до 31/12/2019 9 976,37 x 3 % x 312 : 365 : 100312255,83 грн.
з 01/01/2020 до 31/12/2020 9 976,37 x 3 % x 366 : 366 : 100366299,29 грн.
з 01/01/2021 до 23/02/2022 9 976,37 x 3 % x 419 : 365 : 100419343,57 грн.
Всього 3% річних: 898,69 грн.
Підсумовуючи вищевикладене, в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд задовольняє позовні вимоги частково, стягуючи їх у розмірі 898,69 грн. та 2 181,48 грн. відповідно, а у решті позовних вимог відмовляє за безпідставністю.
У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 2 038,45 грн. (2 422,40 х (33 467,76 / 39 769,66)).
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 141, 265, 280 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути ізОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 200502844 від 13 квітня 2016 року в розмірі 33 467,76 грн. (тридцять три тисячі чотириста шістдесят сім гривень сімдесят шість копійок).
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути ізОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2 038,45 грн. (дві тисячі тридцять вісім гривень сорок п`ять копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, .

Відповідачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне рішення суду складено та підписано 30 вересня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Олександр ГРИНЬ