Справа № 301/1970/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 вересня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання:Мочан М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 18 липня 2024 року у складі судді Пітерських М.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку спадкового майна,-

встановив :

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку спадкового майна.

Позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкодавець ОСОБА_3 залишила заповіт від 25 травня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Іршавського нотаріального округу Іванишинець В.І., згідно якого все своє майно заповіла своєму сину позивачу ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_2 спадщину за померлою ОСОБА_3 прийняв, оскільки на день відкриття спадщини проживав із спадкодавцем на території Чеської Республіки за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, позивач подав 25 жовтня 2023 року відповідну заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Іршавського районного нотаріального округу Ожеледи П.М. Однак, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спадковий будинок. Крім того, частка спадкодавця у спадковому майні, не була визначена, тому нотаріус позбавлений можливості визначити склад спадкового майна.

Особою, яка б мала право на обов`язкову частку у спадковому майні, є вдовець спадкодавця відповідач ОСОБА_1 , який на день смерті не проживав разом із спадкодавцем, у визначений законом строк не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, тобто спадщину за померлою ОСОБА_3 не прийняв.

Батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб 11 серпня 1978 року.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 червня 2012 року, що видане на підставі рішення виконкому Білківської сільради №85 від 20.06.2012 року, житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві власності за відповідачем ОСОБА_1 . Вказаний житловий будинок був збудований батьками позивача у 1991 році, тобто під час шлюбу.

Враховуючи наведене, вважав, відповідно до положень ст. 22, 23, 28 КпШС України, чинних на час виникнення правовідносин, що майно нажите подружжям за час шлюбу відноситься до спільної сумісної власності та в разі поділу майна, частки подружжя є рівними.

За вказаних обставин позивач просив: визнати житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;визнати за позивачем право власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_3 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 18 липня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в рівних частках.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись із даним рішенням, відповідач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує на те, що суд не врахував, що факт смерті ОСОБА_3 на території Чеської Республіки за адресою: АДРЕСА_2 , жодним чином не підтверджує її проживання за вказаною адресою, будь які документи, які б підтверджували даний факт у матеріалах справи відсутні. На момент смерті ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрований і він - її чоловік, що є їх місцем постійного проживання. Він, ОСОБА_1 , як вдовець спадкодавця, будучи непрацездатним за віком та інвалідом третьої групи, є особою, яка має право на обов`язкову частку у спадщині за померлою дружиною, фактично прийняв спадщину та не відмовлявся від неї, про те суд помилково вважав, що він не прийняв спадщину за померлою дружиною. Безпідставними є також доводи позивача та висновки суду про те, що приватним нотаріусом було відмовлено позивачу в оформленні спадщини за померлою ОСОБА_3 та наявність порушення прав чи законних інтерсів позивача, а тому суд неправомірно задовольнив заявлений позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін,посилаючись на його законність та обгрунтованість.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 , його представник - адвокат Азарова І.В. в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

З такими висновками суду повінстю погодитсь не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про шлюб, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб у виконкомі Білківської сільради 11 серпня 1979 року, а/з №42 (а.с.10).

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 червня 2012 року, що видане на підставі рішення виконкому Білківської сільради №85 від 20.06.2012 року, власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_1 . Згідно Витягу про державну реєстрацію прав від 10.07.2012 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказаний будинок з надвірними спорудами зареєстрований на праві власності за відповідачем ОСОБА_1 (а.с.12, 110-111).

Відповідно до Інвентаризаційної справи №607/1043/37094705 та Будівельного паспорту на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника № НОМЕР_1 за серпень 1991 року, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , був збудований у 1991 році, відповідно до дозволу на проведення будівельних робіт та затвердженого проекту забудови, виданого ОСОБА_1 (а.с.16-19,20-25).

Тобто, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , був збудований під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 22 та 28 КпШС УРСР (який діяв на час будівництва даного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні положення містять і норми ст. 60 та 70 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Дана позиція суду відповідає висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.01.2021 року по справі №161/14048/19.

Отже, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , відповідач суду не надав.

Згідно довідки Білківської сільради від 05.06.2024 року, відбулася зміна назви вулиці Борканюка та Затишну, що в с. Білки (а.с.39).

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках, та обгрунтовано у цій частині задовольнив заявлені вимоги позивача.

Доводи апеляційної скарги даних висновків суду не спростовують.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Чеської Республіки, місце смерті: Брандис на Лабем Стара Болеслав, район Брандис над Лабем №1000, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29.05.2023 року (а.с.62-64).

Згідно заповіту від 25 травня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Іршавського нотаріального округу Іванишинець В.І. за №279, ОСОБА_3 , що зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , все належне їй майно заповіла синові ОСОБА_2 . Вказаний заповіт був зареєстрований у Спадковому реєстрі за №279 від 25.05.2021 року. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 30.10.2023 року, заповіт ОСОБА_3 є чинним (а.с.65-67).

Спадкоємець за заповітом позивач ОСОБА_2 25 жовтня 2023 року, тобто у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини за померлою матір`ю ОСОБА_3 , за якою приватним нотаріусом Іршавського нотаріального округу Ожеледою П.М. 30 жовтня 2023 року була заведена спадкова справа №70/2023 (а.с. 59-61,66 на звороті, 68).

Відповідач ОСОБА_1 чоловік померлої дружини (спадкодавця) ОСОБА_3 , є ІНФОРМАЦІЯ_5 та згідно посвідчення серія НОМЕР_2 є пенсіонером, інвалідом третьої групи.

Згідно паспорту відповідач ОСОБА_1 з 01.12.1984 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.76-77).

За адресою: АДРЕСА_1 до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) була зареєстрована дружина відповідача спадкодавець ОСОБА_3 (а.с.59).

Згідно із ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (частина перша, друга статті 1221 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.1261 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно із ч.1ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. (ч.ч.3,5 ст. 1268 ЦК України).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що спадкоємець ОСОБА_1 є особою, що має право на обов`язкову частку у спадщини за померлою дружиною ОСОБА_3 , однак дійшов неправильного висновку, що він вважається таким, що не прийняв спадщину, так як він не проживав разом із спадкодавцем та не подав заяву у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини.

Матеріалами справи доведено, що спадкодавець ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 з 11.08.1979 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який не розірваний. У період шлюбу, у 1991 році, побудували будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у якому спільно проживали та обоє у ньому зареєстровані. Станом на 25.05.2021 року (день посвідчення заповіту приватним нотаріусом заповіту ОСОБА_3 ) будинок за даною адресою був постійним місцем проживанням спадкодавця ОСОБА_3 , до дня смерті у даному будинку ОСОБА_3 була зареєстрована. Будинок за даною адресою був і є постійним місцем проживанням і відповідача ОСОБА_1 .

Зареєстрованим місцем проживанням позивача ОСОБА_2 , згідно з його паспортом, з 17.11.2004 року є: АДРЕСА_1 .

Позивачем ОСОБА_2 не подано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що він та його мати (спадкодавець) ОСОБА_5 мають іше місце постійного проживання на території Чеської Республіки, зокрема за адресою: АДРЕСА_2 , або будь якою іншою адресою, а також, що на момент смерті ОСОБА_5 вони разом проживали на території Чеської Республіки

Факт смерті ОСОБА_3 на території Чеської Республіки у Брандис на Лабем Стара Болеслав, район Брандис над Лабем №1000, Чеської Республіки, не є доказом її проживання за вказаною адресою.

Довідка Білківської сільради №02-06/1793 від 16.11.2023 року, у якій вказано, що про те, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у Брандис на Лабем Стара Болеслав, район Брандис над Лабем №1000, Чеської Республіки, а тому місце її смерті і було і місцем її проживання, є неналежним, недопустимим та недостовірним доказом, який не може підтверджувати факт постійного проживання ОСОБА_3 на території Чеської Республіки.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку, що місцем постійного проживання спадкодавця ОСОБА_3 та спадкоємця відповідача ОСОБА_1 є будинок АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 у встановлений законом строк не відмовився від прийняття спадщини за померлою дружиною ОСОБА_3 і прийняв її, та має право на обов`язкову частку.

Суд першої інстанції не врахував дані обставини, неправомірно позбавив відповідача права на обов`язкову частку за померлою дружиною ОСОБА_3 та безпідставно визнав за позивачем право власності на частину спірного житлового будинку з надвірними спорудами.

Суд першої інстанції також передчасно дійшов виснку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на спадкове майно у судовому порядку з врахуванням наступного.

Згідно з ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

У ст.4 ЦПК України у визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.

З урахуванням положень ст.ст.1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У матеріалах справи відсутня відмова нотаріуса в оформленні спадщини за заповітом і видачі свідоцтва про право на спадщину за запвітом позивачу ОСОБА_2 .

Згідно відповіді приватного нотаріуса від 23.01.2024 року №20/01-16 на адвокатський запит адвоката, повідомлено, що за спадковою справою №70/2023 після смерті ОСОБА_3 , завершити спадкову справу та видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом можливості не має, так як спадкоємцем ОСОБА_2 не надані правовстановлюючі документи на майно. Разом з тим, позивачем ОСОБА_2 до позовної заяви додано копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно- спірний житловий будинок з надвірними будівлями, копію витягу про державну реєстрацію прав від 10.07.2012, копію будівельного паспорту та інвентаризаційної справи на вказаний будинок.

Таким чином у позивача відсутні об`єктивні перешкоди у здійсненні ним своїх спадкових прав у нотаріальному порядку.

З врахуванням наведеного рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами в порядку спадкування за заповітом за померлою ОСОБА_3 , відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вищевказаних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом - 2024 р.) судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 1211,20 грн. та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 15140 грн.

Згідно з п.п.2,9,10 ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки від 03 червня 2024 року вбачається, що ринкова вартість оспорюваного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами становить 109746,00 грн., 1/2 частина з якої становить 54873 грн.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції чинній на момент подання апеляційної скарги) за подання апеляційної скарги на рішення суду розмір ставки судового збору встановлюється в сумі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 3633,60 грн.

З огляду на відмову у задоволенні позовної вимоги майнового характеру з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 1816,80 грн. (54873 грн. х 1%, але не менше 1211,20 грн.х150%).

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 18 липня 2024 року в частині визнання за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення, яким у даних вимогах ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1816,80 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 15 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: