Справа № 125/1541/23
Провадження № 22-з/801/130/25
Головуючий у суді 1-ї інстанції
Доповідач:Ковальчук О. В.
УХВАЛА

02 жовтня 2025 рокуСправа № 125/1541/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Стадника І. М.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника ОСОБА_1 адвоката Волошиної Ірини Вікторівни про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Волошиною Іриною Вікторівною, на рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

22 липня 2025 року Вінницьким апеляційним судом було прийнято постанову у зазначеній цивільній справі, якою вищевказану апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2025 року змінено, виклавши перший, другий та третій абзаци резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24 березня 2019 року у розмірі 4000 доларів США, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 137, 42 доларів США, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 531, 05 грн, а також витрати на оплату професійної правничої допомоги у суді першої інстанції у розмірі 10 523, 71 грн.

В іншій частині позову відмовити.»

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 296, 58 грн, а також витрати на оплату професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 681, 20 грн.

08 вересня 2025 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Волошиної І.В. надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення.

У поданій заяві адвокат Волошина І.В. вказує, що в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , обґрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції, посилався на ту обставину, що він, як боржник, на підставі п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України звільнений від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Однак, як зазначає адвокат Волошина І.В., ні в мотивувальній частині, ні в резолютивній частині постанови Вінницького апеляційного суду від 22 липня 2025 року не міститься відомостей з приводу прийнятого рішення за вказаною підставою звільнення позичальника від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення на підставі п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року включно, тобто, на думку заявника, суд не ухвалив рішення за однією із вимог апеляційної скарги.

29 вересня 2025 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_2 адвоката Огородника О.М. надійшли письмові заперечення на заяву про ухвалення додаткового судового рішення, в яких він просить у задоволенні вказаної заяви відмовити, у зв`язку з її необґрунтованістю. Також просить стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені останнім через подання вказаних заперечень.

Перевіривши доводи заяви, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що у задоволенні заяви представника відповідача про ухвалення додаткового судового рішення необхідно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (п. 135 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2025 року у справі № 201/11183/23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі».

Статтею 374 ЦПК України визначені повноваження суду апеляційної інстанції. Зокрема, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення

У відповідності до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням: висновку суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги; нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції; строку і порядку набрання постановою законної сили та її оскарження.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Волошина І.В. просила оскаржуване рішення суду змінити в частині визначення гривневого еквіваленту суми боргу, а також скасувати судове рішення в частині стягнення індексу інфляції та 3 % річних та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

Як зазначено вище, постановою апеляційного суду від 22 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Волошиною І.В., задоволено частково.

У мотивувальній частині вказаної постанови апеляційним судом зазначено, що суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про стягнення боргу за договором позики у сумі 4000 дол. США, безпідставно в порушення норм матеріального права визначив при цьому еквівалент у національній валюті - 148 880 грн, що є підставою для виходу за межі доводів апеляційної скарги та для зміни рішення суду в цій частині, шляхом зазначення про стягнення заборгованості за позикою лише у розмірі 4000 дол. США, без встановлення еквівалента у національній валюті.

Крім того, апеляційний суд, врахувавши, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає, дійшов висновку, що нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає, а тому рішення суду в цій частині необхідно скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні такої вимоги.

Також, оцінюючи наданий позивачем розрахунок в частині визначення трьох процентів річних, колегія суддів взяла до уваги, що Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» виключив можливість нарахування сум за ст. 625 ЦК України з 24.02.2022 року, та, як результат, відмовила у стягненні із відповідача сум, визначених ст. 625 ЦК України, за несвоєчасне погашення боргу з 24.02.2022 року по 02.08.2023 року.

Натомість, суд апеляційної інстанції визнав доводи скаржника про те, що на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей» відповідачу не можуть бути нараховані штрафні санкції та відсотки за невиконання зобов`язання за період з 24.02.2023 року по 25.10.2023 року, такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вимог про стягнення із відповідача штрафних санкцій та відсотків за невиконання зобов`язання позивачем у позові не заявлялось.

За таких самих обставин, посилання у поданій заяві на ту обставину, що відповідач на підставі п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України звільнений від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за прострочення виконання зобов`язання, про що зазначено в апеляційній скарзі, також не заслуговують на увагу, враховуючи, що позивач не просив стягнути на його користь неустойку, штраф та/або пеню за таке прострочення.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, навіть за умови, що суд апеляційної інстанції не надав детальну відповідь на кожен довід апеляційної скарги, усі вимоги апеляційної скарги, а також позовні вимоги проаналізовані та розглянуті апеляційним судом, на підставі чого було ухвалене судове рішення про часткове їх задоволення.

Отже, за таких обставин, відсутні підстави, передбачені ст. 270 ЦПК України, для ухвалення додаткового судового рішення у даній справі.

Таким чином, подана представником ОСОБА_1 - адвокатом Волошиною І.В. заява про ухвалення судом апеляційної інстанції додаткового рішення не узгоджується з вимогами процесуального закону, є необґрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги представника ОСОБА_2 адвоката Огородника О.М. стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені останнім через подання заперечень на заяву про ухвалення додаткового судового рішення, то колегія суддів враховує наступне.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 15 ЦПК України.

Стаття 137 ЦПК України визначає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору № 21/03 про надання правової допомоги від 21 березня 2023 року та додаткової угоди до вказаного договору від 03 січня 2025 року професійну правничу допомогу ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції надавав адвокат Огородник О.М., повноваження якого підтверджуються ордером серії АВ № 1019575 від 14 липня 2023 року.

Так, адвокатом Огородником О.М. до письмових заперечень було додано акт приймання-передачі надання правової допомоги від 29 вересня 2025 року, відповідно до якого ОСОБА_2 було надано наступні послуги: зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції 1000 грн; підготовка та подання до суду пояснення до заяви про ухвалення додаткового рішення у цій справі 3000 грн. Також надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1 від 29 вересня 2025 року, відповідно до якої Огородником О.М. прийнято від ОСОБА_2 , на підставі договору № 21/03 про надання правової допомоги від 21 березня 2023 року, 4000 грн.

Водночас, частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, 01 жовтня 2025 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Волошиної І.В. надійшло клопотання про зменшення заявлених адвокатом Огородником О.М. витрат на оплату правничої допомоги, в якому зазначено, що сума правничої допомоги в розмірі 4000 грн є завищеною та необґрунтованою.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19)).

Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Таким чином, у змісті вказаної норми визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції при розгляді заяви про ухвалення додаткового судового рішення, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що надані послуги адвокатом Огородником О.М. щодо написання заперечень на заяву про ухвалення додаткового судового рішення є типовими та не потребують складних правових досліджень.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що понесені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн є завищеними, належним чином необґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи незначну складність виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшення їх розміру з 4000 грн до 2000 грн.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, понесених останнім у суді апеляційної інстанції під час розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення, у розмірі 2000 грн.

Керуючись ст. 142, 270 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Волошиної Ірини Вікторівни про ухвалення додаткового судового рішення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на цю ухвалу може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

І. М. Стадник