ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 201/6640/22

провадження № 61-11933св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи

позивач - керівник Правобережної окружної прокуратура міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації, Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство»

відповідачі: Дніпровська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Дніпропетровське обласне управління лісового та мисливського господарства, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2023 року у складі судді Покопцевої Д. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації, ДП «Дніпровське лісове господарство» звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її витребування.

Позов мотивований тим, що рішенням Дніпровської міської ради №341/9 від 28 липня 2021 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:018:0160, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в районі АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 11 серпня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вказану земельну ділянку (запис про право власності 45268933). 25 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, на підставі якого право власності набув ОСОБА_2 .

Проте земельна ділянка вибула з державної власності з порушенням вимог земельного та лісового законодавства України.

Відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання Державного агентства лісових ресурсів України № 25 від 17 січня 2022 року земельна ділянка з кадастровим номером :03:018:0160 знаходиться в межах кв. 4 виділи 16, 17, 23 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство», площа перетину меж становить 0,1000 га з загальної площі ділянки 0,1000 га. Згідно з інформацією Державного агентства лісових ресурсів України № 02-33/1774-22 від 29 квітня 2022 року на земельну ділянку з кадастровим номером :03:018:0160, розташовану в кварталі 4 виділи 16, 17, 23 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство», погоджень на вилучення не надавалось. Інформація щодо вилучення земельної ділянки зі складу державного лісового фонду до обласного управління лісового та мисливського господарства, ДПІ «Дніпровське лісове господарство», Держлісагентства не надходила.

Наведене свідчить, що спірна земельна ділянка перебуває у державній власності та яка має лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача - ДП «Дніпровське лісове господарство» у встановленому статтею 149-151 ЗК України порядку та уповноваженим органом не вилучалась, зміна цільового призначення не здійснювалась.

Після отримання у січні 2023 року уповноваженою особою прокуратури доступу до відомостей Державного земельного кадастру встановлено, що до ДЗК внесено відомості про державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номером :03:018:0160, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, вид використання - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка перебуває у приватній власності ОСОБА_2 .

З урахуванням уточнених позовних вимог, прокурор просив суд:

визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради № 341/9 від 28 липня 2021 року «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 y власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий :03:018:0160, укладений 25 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою С.О. за реєстровим № НРО 854235 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 45268933);

усунути перешкоди у здійсненні Дніпропетровською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:018:0160, яка розташована в районі вул. Чехова в м. Дніпрі область, шляхом витребування її із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації з правом постійного користування ДП «Дніпровське лісове господарство»;

скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:018:0160 у Державному земельному кадастрі;

вирішити питання судових витрат.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року, відмовлено у задоволенні позову керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, який діє в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласна військова адміністрація до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її витребування.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з одного боку, за таксаційним описом земельних ділянок лісового фонду станом на 01 жовтня 2014 року спірна земельна ділянка є ділянкою лісового фонду, а з іншого боку, згідно з рішенням Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року № 82/24 затверджено проект внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра. Рішенням міської ради від 02 вересня 2020 року № 84/60 затверджено проект внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра, і спірна земельна згідно з генеральним планом м. Дніпра знаходиться в межах території садибної житлової забудови. Ані рішення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року № 82/24, яким затверджено проект внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра, згідно з викопіювань до якого спірна земельна ділянка належить до зони садибної забудови, ані рішення Дніпровської міської ради від 02 вересня 2020 року № 84/60, яким затверджено проект внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра, ані рішення Дніпровської міської ради від 22 липня 2015 року № 54/66, яким затверджено план зонування території м. Дніпропетровська, ані рішення № 409/6 від 21 квітня 2021 року Дніпровської міської ради про надання дозволу, зокрема, ОСОБА_1 , на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), - прокурор не оскаржує. Суд поза межами заявлених вимог не має права надавати оцінку зазначеним рішенням. Прокурор просить лише скасувати рішення Дніпровської міської ради, яким земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2 , та заявляє похідні від цього вимоги (одночасно реституцію та віндикацію).

Визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 (останнім набувачем права власності) та ОСОБА_1 (первинним набувачем цього права), потягне за собою застосування приведення сторін у первісний стан, тобто власником земельної ділянки стане ОСОБА_1 . Відтак витребувати земельну ділянку у ОСОБА_2 , як просить прокурор, вочевидь буде неможливо.

Якщо, на думку прокурора, рішення Дніпровської міської ради № 341/9 від 28 липня 2021 року, яким передано ОСОБА_1 у власність спірну земельну ділянку, є незаконним, то останній у спосіб укладанням оспорюваного правочину договору купівлі-продажу розпорядився тим, чим не мав права розпоряджатись. І, навіть у випадку повного задоволення позову, спірна земельна ділянка так і залишиться на генеральному плані м. Дніпра як земельна ділянка в межах міста і земля садибної забудови, що не позбавить подальшого права розпорядження нею неналежною, на думку прокурора, особою, навіть після витребування.

Суд розглядає справу у межах заявлених вимог. За даними Державного земельного кадастру земельна ділянка не відносилась до земель лісогосподарського призначення. На сторінці 43 проекту щодо відведення спірної земельної ділянки, який має назву «Матеріали погодження проекту землеустрою» наявний містобудівний висновок Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради № 14/27-309 від 21 лютого 2021 року щодо відведення земельної ділянки, відповідно до якого зазначена земельна ділянка за матеріалами генерального плану розвитку міста знаходиться на території існуючої садибної житлової забудови. Також в цьому проекті міститься висновок про розгляд документації із землеустрою, виготовлений експертом державної експертизи ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області ОСОБА_3 від 18 вересня 2020 року, відповідно до якого за даними Державного земельного кадастру, на момент складення документації із землеустрою, спірна земельна ділянка відносилась: за категорією - до земель житлової та громадської забудови; за цільовим призначенням - до земель запасу; за складом угідь - до земель без рослинного покрову або з незначним рослинним покривом; за формою власності - до земель комунальної власності.

Отже, докази наявні в матеріалах справи підтверджують, що спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з дотриманням вимог чинного законодавства із земель запасу комунальної форми власності.

Відповідно до висновку про розгляд документації із землеустрою експерта державної експертизи Дубенко Н. С. від 28 жовтня 2020 року на момент складання документації із землеустрою земельна ділянка відносилася до земель житлової та громадської забудови і землі були без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом.

Лист ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» про те, що межі спірної земельної ділянки знаходиться в межах кв.4 виділи 16, 17, 32 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство» і схематичне зображення спірної земельної ділянки у збільшеному вигляді не можуть бути належним і допустимим доказом, адже не містять даних про чіткі співпадіння меж земельних ділянок.

Суд не може узяти до уваги у якості належного і допустимого доказу наданий прокурором висновок експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 23 червня 2023 року за № 6/06/23 судового експерта Петрової О. В., виконаний на виконання постанови слідчого СВ ВП № 3 ДРУП ГУП в Дніпропетровській області від 12 квітня 2023 року у межах кримінального провадження № 0000005 від 04 лютого 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 264 КК України, оскільки від отриманий не у відповідності до вимог статті 106 ЦПК України, матеріали для експертизи зібрані не у порядку, визначеному статті 107 ЦПК України, висновок не містить посилання на те, що він підготовлено для подання до суду. Тому суд вважає, що означеним висновком прокурор не довів, що земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення. У судовому засіданні прокурором не надані відомості щодо стану кримінального провадження № 0000005 від 04 лютого 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 264 КК України, чи вручене кому-небудь повідомлення про підозру, чи скеровано до суду обвинувальний акт тощо.

Водночас представником відповідача були надані заперечення щодо вказаного висновку експерта, з якими суд погоджується. Так, експерт у порушення вимог абз. 2 п. 1.8 розділу І Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 та частини першої статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу» виконав експертизу з питань землеустрою. Натомість у межах кримінального провадження постановою слідчого від 12 квітня 2023 року призначено судову земельно-технічну оціночну експертизу. Земельна ділянка :03:018:0160 розташована за адресою: м. Дніпро, у районі вул. Чехова. Проте, на сторінках 5 та 6 експертного висновку зазначено про надання інженером-геодезистом ОСОБА_5 звіту з топографо-геодезичних робіт по «об`єкту земельна ділянка за адресою: м. Дніпро, Близнюківський узвіз», яка не має відношення до спірної земельної ділянки та інших земельних ділянок, зазначених у постанові слідчого в кримінальному провадженні. Також у висновку відсутній аналіз висновків експертів державної експертизи ГУ Держгеокадастру про розгляд документації із землеустрою, які містяться в проектах відведення земельних ділянок, згідно із якими за даними Державного земельного кадастру на момент складення документації із землеустрою спірні земельні ділянки відносилась: за категорією - до земель житлової та громадської забудови; за цільовим призначенням - до земель запасу; за складом угідь - до земель без рослинного покрову або з незначним рослинник покривом; за формою власності - до земель комунальної власності. Водночас, на сторінках 31-33 висновку експерт вказує про відсутність відповідних висновків експертизи землевпорядної документації, що свідчить про вибірковість даних. В проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , виконаного ФОП ОСОБА_6 , міститься містобудівний висновок Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради № 14/27-312 від 21 лютого 2021 року щодо відведення цієї спірної земельної ділянки, відповідно до якого зазначена земельна ділянка за матеріалами генерального плану розвитку міста знаходиться на території існуючої садибної житлової забудови. А відповідно до висновку про розгляд документації із землеустрою експерта державної експертизи Дубенко Н. С. від 28 жовтня 2020 року на момент складання документації із землеустрою земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом. Проте, як було встановлено, вказані висновки не були надані на дослідження судовому експерту ОСОБА_7 при виконані експертизи у межах кримінального провадження.

На момент надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельна ділянка не була заліснена і це підтверджено землевпорядною документацією. Отже, ОСОБА_1 який набув земельну ділянку на підставі рішенням місцевої ради, проявив достатню розумну обачність, адже покладався на зовнішній вигляд земельної ділянки і отримав висновок експерта державної експертизи, який не містив відомостей про заліснення земельної ділянки. ОСОБА_1 законно сподівався на те, що набута ним від органу місцевого самоврядування земельна ділянка не обмежена будь-якими негативними для нього чинниками, які у майбутньому стануть підставами для відібрання (що, до речі, вказано у самому рішенні ради), рішення органу місцевого самоврядування є законним і такими, що прийняте в межах компетенції, тобто ухвалене із принципом «належного урядування». Тому суд вважає, що відібрання земельної ділянки у відповідача є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також суд зважає на те, що прокурором обрано невірний спосіб захисту права у частині вимог про визнання незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 . Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 виснувала, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди. … мета прокурора спрямована на відновлення власником володіння спірною земельною ділянкою. Тому не є належними й ефективними способами захисту вимоги визнати незаконним і скасувати наказ ГУ Держгеокадастру «Про передачу земельної ділянки у власність» … та скасувати рішення державного реєстратора … про державну реєстрацію прав та їх обтяжень….. Виходячи з мети позову, який заявив прокурор, і його обґрунтування, вимогу зобов`язати відповідача повернути у відання держави земельну ділянку слід розуміти як вимогу про витребування цієї ділянки з володіння відповідача на користь власника.

Незважаючи на те, що прокурором заявлено вимогу про витребування земельної ділянки, суд дійшов висновку про непропорційне втручання у мирне володіння майном, також суд вважає позов недоведеним, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги прокурора, заявлені в інтересах ДП «Дніпровське лісове господарство», спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, тому позовні вимоги в цій частині слід залишити без розгляду.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. Зазначив, що прокурор не довів належними та допустимими доказами того, що земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, оскільки в матеріалах справи наявні інші докази на підставі яких встановлено, що на момент надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельна ділянка не була заліснена і це підтверджено землевпорядною документацією. Отже, вірним є те, що ОСОБА_1 , який набув земельну ділянку на підставі рішенням місцевої ради, проявив достатню розумну обачність, адже покладався на зовнішній вигляд земельної ділянки і отримав висновок експерта державної експертизи, який не містив відомостей про заліснення земельної ділянки. Враховуючи встановлені у даній справі обставини, відібрання земельної ділянки у відповідача є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Встановивши, що позовні вимоги прокурора, заявлені в інтересах ДП «Дніпровське лісове господарство», спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в цій частині слід залишити без розгляду. Доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують.

Доводи щодо висновку експерта, складеного в рамках кримінального провадження, який не був взятий до уваги в якості належного та допустимого доказу, колегія суддів відхилила з підстав його переоцінки. Крім того, колегія суддів зауважила про те, що прокурор не був позбавлений можливості в рамках цієї справи заявити клопотання про проведення повторної експертизи з метою усунення розбіжностей доказів, наявних в матеріалах справи та доведення факту належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду, однак прокурор вказаним правом не скористався ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.

Посилання прокурора на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року у справі № 160/19750/22, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року, яким визнано протиправним та нечинним пункт 1 рішення Дніпровської міської ради від 02 вересня 2020 року №84/60 «Про затвердження проекту внесення змін до Генерального плану розвитку м. Дніпра», яким затверджено зміни до Генерального плану колегія суддів відхиляє, оскільки спірна земельна ділянка, яка є предметом розгляду у цій справі не була предметом розгляду в рамках справи №1 60/19750/22. Крім того, згідно з відповіддю Департаменту по роботі з активами ДМР №15/26-63 від 21 лютого 2024 року спірна земельна ділянка розташована в межах території садибної житлової забудови.

Аргументи учасників справи

23 серпня 2024 року через підсистему «Електронний суд» заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а також стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що надана ВО «Укрдержліспроект» інформація є допустимим доказом в розумінні статті 78 ЦПК України та потребує оцінки суду в сукупності з іншими доказами. У той же час судами безпідставно не прийнято у якості належного та допустимого доказу лист № 25 від 17 січня 2022 року ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» з додатками, яке входить до структури Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект». Крім того, відомості з Публічної кадастрової карти України, розміщеної на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, є загальновідомими, а тому не потребують доказування. На час відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та її відчуження на користь ОСОБА_2 і до часу оголошення в Україні воєнного стану (24 лютого 2022 року) відомості Публічної кадастрової карти України були загальнодоступними, які є належним підтвердженням перебування спірної земельної ділянки у складі державного лісового фонду.

Вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України.

Відповідачі, проявивши розумну обачність, не могли не знати про незаконність набуття ними земельної ділянки, яка згідно з відомостями Публічної кадастрової карти України знаходиться в межах держлісфонду. Тому ці особи не можуть вважатися такими, які покладалися на легітимність добросовісних дій органу місцевого самоврядування.

Висновок експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження і стосується предмета доказування у справі, є належним та допустимим доказом та для його використання як доказу не є потрібним подання вироку суду, який набрав законної сили. Наданий прокурором висновок експерта відповідає вимогам, встановленим статті 102 ЦПК України, та є належним і допустимим доказом у цій справі.

Також судом обґрунтовано належність спірної земельної ділянки до земель садибної житлової забудови, виходячи із генерального плану розвитку міста Дніпра, зі змінами, затвердженими рішенням Дніпровської міської ради від 02 вересня 2020 року № 84/60. Разом з цим, судом залишено поза увагою той факт, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 у справі № 160/19750/22, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року, задоволено позовні заяви ГО «Платформа громадський контроль» та ГО «Збережи Дніпро» до Дніпровської міської ради та визнано протиправним та нечинним пункт 1 рішення Дніпровської міської ради від 02 вересня 2020 року № 84/60 «Про затвердження проєкту внесення змін до Генерального плану розвитку м. Дніпра», яким затверджено зміни до генерального плану. Тобто, рішення Дніпровської міської ради, якими суд першої мотивував відмову у задоволенні позову прокурора, на момент ухвалення судового рішення було визнано протиправним рішенням суду, яке набрало законної сили. Разом з цим, ні генеральний план розвитку міста, ні план зонування території, виходячи із норм Земельного та Лісового кодексів України, не є тими документами, які підтверджують належність земельних ділянок до тієї чи іншої категорії земель, в тому числі до земель лісу, виду їх цільового призначення, не містять відомостей щодо власників та землекористувачів земельних ділянок та по суті є документами декларативного характеру, які визначають відомості щодо можливого перспективного розвитку певного населеного пункту за визначений проміжок часу. Крім цього, доказів про те, що генеральний план розвитку міста Дніпра було розроблено та затверджено при наявності погодження з ДП «Дніпровське лісове господарство» матеріали справи не містять. Документи, які готувалися для передачі ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки, були виготовлені на підставі генерального плану міста, де вже було встановлено, що вона відноситься до земель міста. Погодження з суміжними землекористувачами не проводилося.

Згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування Микільського лісництва на спірній земельній ділянці згідно з таксаційним описом 2014 року знаходяться лісові культури віком 54 роки, яр та крутий схил. На теперішній час на ній знаходяться поодинокі дерева. Надані до суду матеріали лісовпорядкування на час відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 були чинними.

Крім того, висновок експерта № 6/06/23 від 23 червня 2023 року, складений за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні №000005 містить висновки щодо того, що розроблена документація із землеустрою на земельні ділянки, в тому числі із кадастровим номером :03:018:0160, та їх затвердження не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, чинних станом на дати затвердження проєктів. Експертом зазначено, що при відведенні у власність громадян земельних ділянок змінено основне призначення (категорію) цих земельних ділянок із земель лісогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови. Вказаний висновок експерта містить відомості щодо обізнаності експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Судами не враховано, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Дніпровська міська рада повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою не мала, остання вибула з володіння її власника поза його волею. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення. Загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_2 у збереженні земельної ділянки у власності. Крім того, ОСОБА_2 , із власності якого витребовується земельна ділянка, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_1 , в якого він придбав цю ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Також і ОСОБА_1 , у разі задоволення позову прокурора, не позбавлений можливості звернутися до Дніпровської міської ради для відведення йому в порядку безоплатної приватизації земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку за рахунок відповідної категорії земель комунальної власності територіальної громади міста.

Судом безпідставно не прийнято у якості належного та допустимого доказу висновок експерта від 23 червня 2023 року № 6/06/23, не надано належної правової оцінки відомостям ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» про належність спірної земельної ділянки до держлісфонду, залишено поза увагою планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Микільського лісництва, надані листом «Дніпровське лісове господарство» від 27 червня 2022 року

№ 01-05/209, а також не враховано відомості з Публічної кадастрової карти України.

06 січня 2025 року Дніпровська міська рада через підсистему «Електронний суд» подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволені касаційної скарги, а оскаржені судові рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що положення Конституції України, ЗК України і пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», Дніпровська міська рада є власником спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту міста Дніпра, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї. Містобудівним висновком Головного архітектурно планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради щодо відведення земельної ділянки від 21 лютого 2018 року № 14/27-308 встановлено, що за матеріалами генерального плану розвитку міста земельна ділянка розташована на існуючій території садибної житлової забудови. Розміщення жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на зазначеній території відповідає вимогам чинної містобудівної документації. Передача земельних ділянок у власність передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою, його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання. Висновком про розгляд документації із землеустрою було визначено наступне: «Категорія земель - землі житлової та громадської забудови; цільове призначення земельної ділянки на момент складення документації із землеустрою - землі запасу, не надані у власність та постійне користування; склад угідь на момент складення документації із землеустрою - відкриті землі без рослинного покрову або з незначним рослинним покривом». Оскільки проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки був погоджений всіма уповноваженими органами, передбаченими законом, рішення Дніпровської міської ради щодо передачі земельної ділянки відповідає чинному законодавству України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

У проекті щодо відведення спірної земельної ділянки також міститься висновок про розгляд документації із землеустрою, виготовлений експертом державної експертизи ГУ Держгеокадастру в Тернопільській області Дубенко Н.С. від 28 жовтня 2020 року, відповідно до якого за даними Державного земельного кадастру на момент складення документації із землеустрою спірна земельна ділянка відносилась: за категорією - до земель житлової та громадської забудови; за цільовим призначенням - до земель запасу; за складом угідь - до земель без рослинного покрову або з незначним рослинним покривом; за формою власності - до земель комунальної власності.

Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів, що, спірна земельна ділянка перебувала у державній власності як земельна ділянка лісогосподарського призначення. Разом із цим ані рішення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року № 82/24, яким затверджено проект внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра, згідно з викопіюваннями до якого спірна земельна ділянка належить до зони садибної забудови, ані рішення Дніпровської міської ради від 02 вересня 2020 року № 84/60, яким затверджено проект внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра, ані рішення Дніпровської міської ради від 22 липня 2015 року № 54/66, яким затверджено план зонування території м. Дніпропетровська, ані рішення від 21 квітня 2021 року № 409/6 Дніпровської міської ради про надання дозволу, зокрема, відповідачу, на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), позивач не оскаржує.

Лист ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» та схема розташування земельної ділянки, які позивачем було долучено до матеріалів справи, не може вважатися належним доказом, оскільки відомості з лісовпорядкування зазначені станом на 2013 рік, що суперечить вимогам статті 54 ЛК України про ведення обліку лісів з постійним підтриманням в актуалізованому стані характеристик кожної лісової ділянки. Схематичне зображенням спірної земельної ділянки у збільшеному вигляді не можуть бути належним і допустимим доказом, адже не містять даних про чіткі співпадіння меж земельних ділянок.

Тому позивачем не спростовано належними і допустимими доказами право комунальної власності на спірну земельну ділянку. Прокурор не довів належними та допустимими доказами того, що земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, оскільки в матеріалах справи наявні інші докази, на підставі яких встановлено, що на момент надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельна ділянка не була заліснена.

Судами попередніх інстанцій правильно зазначено, що враховуючи встановлені у справі обставини відібрання земельної ділянки у відповідача є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

14 січня 2025 року ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якій просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що підставою для передачі земельної ділянки у власність первісного набувача спірної земельної ділянки ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 зазначеного рішення Дніпровської міської ради № 341/9 від 28 липня 2021 року було затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до цього проекту землеустрою встановлено, що спірна земельна ділянка перебуває в межах міста та згідно з пунктом 1 статті 150 ЗК України під час обстеження було встановлено, що в межах цієї земельної ділянки - відсутні об`єкти природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, лісогосподарського призначення, водного фонду, тощо; земельна ділянка на відноситься до особливо цінних земель. На сторінці 43 проекту щодо відведення спірної земельної ділянки міститься Містобудівний висновок Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради №14/27-309 від 21 лютого 2021 року щодо відведення земельної ділянки, відповідно до якого зазначена земельна ділянка за матеріалами генерального плану розвитку міста знаходиться на території існуючої садибної житлової забудови. За даними Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісогосподарського призначення.

На вимогу суду за клопотанням відповідача про витребування доказів, а саме, відомостей про актуальний, станом на 21 жовтня 2020 року, генеральний план міста Дніпро, та проведення експертизи генерального плану міста Дніпро, який діяв станом на 21 квітня 2021 року, Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради надано експертний звіт щодо розгляду проекту містобудівної документації «Внесення змін до Генерального плану розвиту міста Дніпра» від 17 березня 2020 року за № 11/1 ДП «Укрдержбудекспертиза», яким проект рекомендовано до затвердження із рядом показників. Серед показників наявний показник «ліси» - 3690,6 га. Згідно із додатком до експертного звіту, внесення змін до генерального плану міста виконано відповідно до вимог закону, чинних ДБН в ДСТУ. Згідно з матеріалами «Викопіювання з генерального платну розвитку міста» земельна ділянка по АДРЕСА_3 (кадастровий номер :03:018:0160) знаходиться у межах територій садибної житлової забудови. За даними Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка не відносилась до земель лісогосподарського призначення.

Отже, первинний набувач ОСОБА_1 був саме добросовісним набувачем цієї спірної земельної ділянки, що спростовує твердження прокурора про недобросовісність набуття ним у власність цієї земельної ділянки.

Право власності ОСОБА_2 було набуто за оплатним правочином (договором купівлі-продажу). На момент вчинення сторонами цього правочину жодних обтяжень, зареєстрованих у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не було, оскільки у протилежному випадку нотаріус би не посвідчив цей договір. Отже, будь-які сумніви у належності ОСОБА_1 спірної земельної ділянки чи відсутності правомочності або повноважень відчужувати продавцю цю земельну ділянку, чи наявність будь-яких заборон, арештів чи інших обтяжень у покупця не було. Наведене свідчить про добросовісність набувача. Крім того, первісний власник земельної ділянки ОСОБА_1 , який її набув на підставі рішенням місцевої ради, а також він як її наступний набувач, проявили достатню розумну обачність, адже покладались окрім документації, розробленої відповідно до процедури передбаченої законом (висновок експерта державної експертизи, який не містив відомостей про заліснення земельної ділянки) в тому числі й на зовнішній вигляд земельної ділянки. Заявлений позов прокурора не передбачає надання власнику компенсації за відібрання земельної ділянки, яка придбана ОСОБА_2 за власні кошти.

Повідомлення ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» та схема розташування земельних ділянок правомірно не були взяті судами до уваги, оскільки містять орієнтовну, а не конкретна площу перетину, та ґрунтується на матеріалах лісовпорядкування 2013 року.

Суди зробили правильний висновок, що задоволення позовних вимог визнання незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради № 341/9 від 28 липня 2021 року, а також вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25 листопада 2021 року не призведе до відновлення порушених, на думку прокурора, прав держави. Щодо позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки, то вона по суті є негаторним позовом, а формулювання вимоги про усунення перешкод у володінні та користуванні «шляхом витребування її з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації з правом постійного користування ДП «Дніпровське лісове господарство» взагалі не відповідають належному способу захисту заявлених прав, що є самостійною підставою для відмови у позові. Прокурор фактично об`єднав вимоги про усунення перешкод (негаторний позов) та витребування майна з володіння (віндикаційний позов).

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року поновлено заступнику керівника Дніпропетровської обласної прокуратури строк на касаційне оскарження. Відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 361/6826/16, від 25 січня 2023 року у справі № 372/2093/19, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 707/2177/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 488/402/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 678/364/15-ц, від 10 березня 2020 року у справі № 9901/740/18, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15- ц, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16- ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2025 року продовжено ОСОБА_2 строк для подання відзиву на касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року у задоволенні клопотання заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури про розгляд справи за участі Офісу Генерального прокурора у судовому засіданні відмовлено. Справу призначено до судового розгляду.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що рішення судів оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . В іншій частині (залишення без розгляду позовних вимог прокурора в інтересах ДП «Дніпровське лісове господарство») судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 25 липня 2007 року № 2/17 затверджено проект генерального плану розвитку міста Дніпропетровська на період до 2026 року.

Рішенням Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року № 82/24 затверджено проект внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра.

Рішенням міської ради від 02 вересня 2020 року № 84/60 затверджено проект внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра.

Відповідно до поданих викопіювань на час погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:018:0160) та чинного генеральних планів міста ділянка знаходиться в межах зони садибної житлової забудови (Ж-1), інформація щодо земель лісового фонду відсутня.

Відповідно до висновку про розгляд документації із землеустрою експерта державної експертизи Дубенко Н. С. від 28 жовтня 2020 року на момент складання документації із землеустрою земельна ділянка відносилася до земель житлової та громадської забудови і землі були без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом.

Згідно з даних Державного земельного кадастру земельна ділянка не відносилась до земель лісогосподарського призначення. На сторінці 43 проекту щодо відведення спірної земельної ділянки, який має назву «Матеріали погодження проекту землеустрою» наявний містобудівний висновок Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради № 14/27-309 від 21 лютого 2021 року щодо відведення земельної ділянки, відповідно до якого зазначена земельна ділянка за матеріалами генерального плану розвитку міста знаходиться на території існуючої садибної житлової забудови. Також в цьому проекті міститься висновок про розгляд документації із землеустрою, виготовлений експертом державної експертизи ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області ОСОБА_3 від 18 вересня 2020 року, відповідно до якого за даними Державного земельного кадастру, на момент складення документації із землеустрою, спірна земельна ділянка відносилась: за категорією - до земель житлової та громадської забудови; за цільовим призначенням - до земель запасу; за складом угідь - до земель без рослинного покрову або з незначним рослинним покривом; за формою власності - до земель комунальної власності.

Рішенням Дніпровської міської ради від 21 квітня 2021 року № 409/6 вирішено надати громадянам у м. Дніпрі (в тому числі ОСОБА_1 ) дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки); зобов?язати громадян замовити розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та після їх погодження відповідно до чинного законодавства подати ці проекти до міської ради для прийняття відповідного рішення.

Станом на 28 липня 2021 року чинним був план зонування території м. Дніпропетровська, затверджений рішенням міської ради від 22 липня 2015 року № 54/66.

Рішенням Дніпровської міської ради від 28 липня 2021 року № 341/9 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку у районі АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:018:0160.

На підставі цього рішення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 11 серпня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на цю земельну ділянку (запис про право власності 45268933).

25 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою С. О., на підставі якого право власності набув ОСОБА_2 .

Листом Державного агентства лісових ресурсів України № 02-18/1405-22 від 23 лютого 2022 року повідомлено, що Держлісагентство розглянуло лист Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра від 28 січня 2022 року, що надійшов від Секретаріату Кабінету Міністрів України (доручення Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2022 року № 3380/0/2-22), щодо вилучення та зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, що перебуває у постійному користуванні ДП «Дніпровське лісове господарство», діяльність якого координується Дніпропетровським обласним управлінням лісового та мисливського господарства. Про присвоєння кадастрового номеру :03:018:0160 на земельну ділянку державної форми власності стало відомо з листа Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра. Держлісагентство погоджень щодо вилучення земельної ділянки та зміни її цільового призначення не надавало .

Згідно з повідомленням № 01-05/209 від 27 червня 2022 року ДП «Дніпровське лісове господарство» Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства Лісових ресурсів України, виявлено накладання на межі Микільського лісництва ДП «Дніпровський лісгосп» земельної ділянки, виділеної у власність відповідачу ОСОБА_1 рішенням Дніпровської міської ради від 28 липня 2021 року № 341/9. Тотожне зазначено в інформації, наданої ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція».

Згідно з висновком експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 23 червня 2023 року за № 6/06/23 судового експерта Петрової О. В., виконаного на виконання постанови слідчого СВ ВП № 3 ДРУП ГУП в Дніпропетровській області від 12 квітня 2023 року у межах кримінального провадження № 0000005 від 04 лютого 2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 264 КК України, копія проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), цільове призначення: 02.01 (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у районі АДРЕСА_1 , розробленого ФОП ОСОБА_6 , затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 28 липня 2021 року № 341/9, та його затвердження не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування чинних станом на дату затвердження проекту (дослідницька частина висновку). При відведенні у власність громадян земельних ділянок, у т.ч. з кадастровим номером :03:018:0160 змінено основне цільове призначення (категорію) цих земельних ділянок із земель лісогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови. Фактичне землекористування земельною ділянкою не відповідає правовстановлюючим документам із землеустрою на земельні ділянки та нормативно-правовим актам. Земельна ділянка з кадастровим номером :03:018:0160 повністю розташована в межах земель, які перебувають у постійному користуванні ДП «Дніпровське лісове господарство», згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Дніпровське лісове господарство» 2013 року.

Позиція Верховного Суду

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)).

Процесуально-правовий інструментарій має використовуватись лише для забезпечення визначеності у приватних відносинах, реального та ефективного захисту прав та інтересів, основною передумовою чого є обрання позивачем належного способу захисту його порушеного права/інтересу. Належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу має відповідати змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий спосіб захисту має присікати порушення цивільних прав та/або інтересів чи відновлювати їх (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 465/4230/22 (провадження № 61-16265сво23)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46)).

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У частині першій статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування (стаття 38 ЗК України).

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (стаття 39 ЗК України).

У частині першій статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Згідно з частиною першою статті 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках (стаття 55 ЗК України).

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (стаття 8 ЛК України).

Відповідно до статті 9 ЛК України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку. Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказувалося про неможливість одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння). Отже, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що:

«55. Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

56. Тому Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).

69. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 лютого 2020 року по справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, 911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17 також сформульований висновок про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

70. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком по суті попри його неналежне обґрунтування у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду. У зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від наведеного висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

72. Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

109. Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

148. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження

№ 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

150. Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

154. З огляду на викладене, під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається.

155. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)».

У постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження

№ 14-91цс20) Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевої набувачки потрібно розглядати як віндикаційний позов, пред`явлений власником на підставі статей 387, 388 ЦК України з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння») за власником.

Механізми забезпечення єдності судової практики полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. Постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі

№ 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року в справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «висновок судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за №574/тдд не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, як про це стверджує банк у касаційній скарзі. Позивач подав до суду копію цього висновку, зроблену з копії того ж висновку, яку засвідчив слідчий. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок судово-почеркознавчої експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі».

Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його (див. постанови Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 та від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації прокурор обґрунтовував поданий ним позов тим, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, проте оспорюваним рішенням міської ради її передано у приватну власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, який у подальшому відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_2 . Земельна ділянка перебуває у державній власності, має лісогосподарське призначення та у її постійного землекористувача - ДП «Дніпровське лісове господарство» у встановленому законом порядку не вилучалась і зміна її цільового призначення не проводилась;

суди встановили, що згідно з рішенням Дніпровської міської ради від 22 липня 2015 року № 54/66 затверджено план зонування території м. Дніпропетровська, рішенням Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року № 82/24 затверджено проект внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра, і спірна земельна згідно з генеральним планом м. Дніпра знаходиться в межах території садибної житлової забудови. За даними Державного земельного кадастру земельна ділянка не відносилась до земель лісогосподарського призначення. Згідно з проектом землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), затвердженої оспорюваним рішенням Дніпровської міської ради, та проведених містобудівних висновків земельна ділянка за матеріалами генерального плану розвитку міста та даними Державного земельного кадастру знаходиться на території існуючої садибної житлової забудови, на момент складення документації із землеустрою відносилась: за категорією - до земель житлової та громадської забудови; за цільовим призначенням - до земель запасу; за складом угідь - до земель без рослинного покрову або з незначним рослинним покривом; за формою власності - до земель комунальної власності (т. 1, а. с. 148-249);

суди вважали, що ані рішення Дніпровської міської ради від 02 вересня 2020 року № 84/60, яким затверджено проект внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра, ані рішення Дніпровської міської ради від 22 липня 2015 року № 54/66, яким затверджено план зонування території м. Дніпропетровська, ані рішення № 409/6 від 21 квітня 2021 року Дніпровської міської ради про надання дозволу, зокрема, ОСОБА_1 , на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), - прокурор не оскаржує. Апеляційний суд також відхилив посилання прокурора, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 у справі № 160/19750/22, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року, задоволено позовні заяви ГО «Платформа громадський контроль» та ГО «Збережи Дніпро» до Дніпровської міської ради та визнано протиправним та нечинним пункт 1 рішення Дніпровської міської ради від 02 вересня 2020 року № 84/60 «Про затвердження проєкту внесення змін до Генерального плану розвитку м. Дніпра», яким затверджено зміни до генерального плану, оскільки спірна земельна ділянка не була предметом розгляду у справі № 160/19750/22, а згідно з відповіддю Департаменту по роботі з активами ДМР №15/26-63 від 21 лютого 2024 року спірна земельна ділянка розташована в межах території садибної житлової забудови;

суди не врахували, що під час розгляду справи у спорі за віндикаційним позовом, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Тому незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, суд має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення;

з огляду на викладене помилковими є висновки судів про обрання позивачем неналежного способу захисту правдержави з викладених судами підстав. Проте суди не з`ясували зміст позовних вимог прокурора, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору, не визначились який спосіб захисту прав держави у спірних правовідносинах є належним, чи є підстави для пред`явлення прокурором віндикаційного позову та його об`єднання з вимогами про оспорювання рішення органу місцевого самоврядування, визнання наступного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки недійсним, припинення права власності на земельну ділянку останнього набувача, а також скасування державної реєстрації цієї земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Суди не врахували, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном, відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння;

не можливо також погодитись з висновками судів, що висновок експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 23 червня 2023 року за №6/06/23 судового експерта Петрової О. В., виготовлений на виконання постанови слідчого СВ ВП №3 ДРУП ГУП в Дніпропетровській області від 12 квітня 2023 року у межах кримінального провадження № 0000005 від 04 лютого 2022 року, є неналежним та недопустимим доказом з тих підстав, що ця експертиза проведена не у відповідності до вимог статті 106, 107 ЦПК України, прокурором не надані відомості щодо стану кримінального провадження, експерт з порушенням вимог абз. 2 п. 1.8 розділу І Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та частини першої статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу» виконав експертизу з питань землеустрою, натомість постановою слідчого від 12 квітня 2023 року призначено судову земельно-технічну оціночну експертизу. Зазначена експертиза проведена в порядку кримінального-процесуального законодавства. При цьому не має значення стан розгляду кримінального провадження для цілей оцінки висновку експерта як доказу. Помилка слідчого у назві виду призначеної експертизи не свідчить про проведення самої експертизу з порушенням, якщо за змістом поставлених питань фактично призначена земельно-технічна експертизи та експертиза з питань землеустрою. Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є допустимим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його, у сукупності з іншими дослідженими судом доказами;

суди зробили висновки про обрання позивачем неналежного способу захисту правдержави, одночасно вважали позов недоведеним, а також вказали на непропорційне втручання у мирне володіння майном кінцевого набувача;

суди не врахували, що обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права та недоведеність (необґрунтованість) позовних вимог є самостійними підставами для відмови у позові. Натомість здійснення оцінки пропорційності втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування, яке є предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може стати підставою для відмови у задоволенні позову прокурора лише у випадку, коли суд на підставі аналізу наявних у справі доказів дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для втручання у таке право особи. В іншому випадку така оцінка судом не має жодного правового сенсу, оскільки відсутній сам факт втручання в право особи на мирне володіння майном.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення в оскарженій частині скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Порядок розподілу судових витратвирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - Дніпропетровське обласне управління лісового та мисливського господарства, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради, скасувати та передати справу в зазначеній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2023 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко