Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва у складі головуючого судді - Коваленко І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , студії балету та розтяжки ОСОБА_3 про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

24.06.2024 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , студії балету та розтяжки ОСОБА_3 про захист прав споживачів.

Як убачається із заявлених позовних вимог, з урахуванням уточнень, поданих 02.08.2025 року, позивач просить суд:

«1 .Визнати недійсними пункти 4.2.1, 5.4, 6.6, 7.4.1, 7.4.2, 7.4.3, 10.4 публічного договору від 22 грудня 2023 року між мною, ОСОБА_1 , та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_2 , Студією балетного танцю і розтяжки El Casa та весь публічний договір у цілому, оскільки без цих пунктів на заміну їм треба вносити зміни у інші пункти договору і його текст в цілому відповідно до положень закону «Про захист прав споживачів» та статей 903, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, припинити правовідношення між мною та відповідачами на підставі публічного договору від 22 грудня 2023 року.

2. Зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 відшкодувати мені заподіяні нею мені збитки на суму 19600 гривень та повернути мені отримані відповідачами без достатніх правових підстав кошти у сумі 19600 гривень за ненадані мені послуги.

3. Зобов`язати Студію балетного танцю та розтяжки El Casa відшкодувати мені заподіяні ними збитки на суму 19600 гривень та повернути мені отримані відповідачами без достатніх правових підстав кошти у сумі 19600 гривень за ненадані мені послуги.

4. Судові витрати віднести за рахунок відповідачів»

Позов обґрунтовано тим, що 22 грудня 2023 року позивач побачила в інтернеті рекламу студії балету та розтяжки ЕL Саsа, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , куди прибула того ж дня та в адміністратора ОСОБА_4 дізналась про те, що зайняття танцями у студії платні, перше зайняття може бути безплатним, заняття відбуваються у приміщенні студії балету та розтяжки ЕL Саsа за адресою АДРЕСА_1 . Із 10 до 11 години 22 грудня 2023 року у залі студії балету та розтяжки ЕL Саsа за адресою АДРЕСА_1 позивач здійснила пробне безкоштовне зайняття балетом та розтяжками під керівництвом викладача-тренера. Потім, о 12 годині 22 грудня 2023 року у приміщенні Студії адміністратор студії ОСОБА_5 запропонувала позивачу заповнити анкету і дала для цього бланк. Публічний договір із фізичною особою-підприємцем та студією балету та розтяжки ЕL Саsа адміністратор ОСОБА_5 позивачу для ознайомлення не надала і його умови детально не роз`яснила. Щодо змісту Анкети позивач вказувала, що 22 грудня 2023 року адміністратор студії балету та розтяжки ЕL Саsа в усній формі запропонувала позивачу варіанти та режим зайнять, сказала що перше пробне зайняття може бути безкоштовним. Потім адміністратор запропонувала позивачу заповнити анкету, яка не була договором із студією чи ким- небудь іншим. У анкеті позивач вказала про себе такі дані: своє прізвище, ім`я та по-батькові; дату народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ; телефон НОМЕР_1 ; відсутність травм; що про студію позивач взнала із реклами; про відсутність вагітності. Внизу Анкети позивач поставила своє прізвище, ініціали та підпис. У Анкеті було вказано: «Підписуючи цю анкету я погоджуюсь з умовами публічного договору та нижченаведеними пунктами: - пробне заняття коштує 200 грн. У випадку придбання абонемента після пробного заняття вартість цього заняття складе - 0 грн.; - знижки до 25% на абонемент діють у день пробного заняття; - передплата фіксує за клієнтом розмір знижки; - я несу повну особисту відповідальність за власні дії, своє життя та здоров`я. У випадку нещасного випадку чи отримання травми я не буду мати претензій до ФОП ОСОБА_2 ; - підтверджую, що мій стан здоров`я дозволяє займатись; - студія ЕL Саsа не робить повернення та обмін абонементів; - я не проти зйомки та використання моїх фото та відео, знятих на заняттях, під брендом студії; - я даю власну згоду на обробку персональної інформації.» Позивач вказує, що у тексті анкети наприкінці її було надруковано: «Я прочитала дану угоду про відповідальність та умови участі в заняттях в студії, повністю згодна та підписую його з власної волі, без примусу. Згодна моє прізвище та ініціали, мій підпис», однак за її твердженням, цей запис не відповідає дійсності, бо перед заповненням анкети та на час заповнення анкети вона ніякої угоди про умови участі в заняттях в студії і про відповідальність не читала, що видно на копії відеозапису, який вона додала до позовної заяви.

Перед підписанням Анкети, під час її заповнення і після її підписання адміністратор Студії балету та розтяжки ЕL Саsа Наталія не надавала позивачу для ознайомлення текст публічного договору, письмовий текст публічного договору позивач не читала і ознайомлена з ним не була. Текст публічного договору з позивачем не підписувала ані позивач, ані фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , прізвище якої було вказано в ОСОБА_6 , яку позивачу запропонувала заповнити та підписати адміністратор студії балету та розтяжки ОСОБА_7 .

Текст публічного договору позивач знайшла на сайті студії балету та розтяжки ЕL Саsа лише увечері 22 грудня 2023 року, де стороною укладення Публічного договору як представник в інтересах студії була вказана фізична особа-підприємець ФОП ОСОБА_2 .

При ознайомленні з текстом договору за місцем свого проживання увечері 22 грудня 2023 року в інтернеті на рекламному сайті Студії балету та розтяжки ЕL Саsа позивач зрозуміла, що її одурили і заставили погодитися із невигідними і несправедливими умовами для споживача послуг у цьому публічному договорі, який їй для ознайомлення перед підписанням Анкети і протягом дня 22 грудня 2023 року наданий не був. Позивач 22 грудня 2023 року при спілкуванні з адміністратором ОСОБА_5 у приміщенні Студії балету та розтяжки ЕL Саsа на її пропозицію лише заповнила текст анкети та надала їй на хвилину в руки свій телефон.

Позивач зазначає, що пунктом 4.3.1 публічного договору встановлено обов`язок відвідувача (споживача) до моменту укладення договору ознайомитись із змістом договору, правилами студії, а також тарифами, що пропонуються відвідувачу на рецепції, однак 22 грудня 2024 року адміністратор студії ОСОБА_5 ознайомила її лише з тарифами, текст публічного договору та текст правил студії для ознайомлення не надала.

Після заповнення Анкети адміністратор ОСОБА_4 взяла у позивача телефон, протягом біля одної хвилини щось там у ньому натискала та робила. На запитання позивача адміністратор відповіла: «Все нормально, не переживайте». ОСОБА_8 не повідомила позивачу про те, що таким чином вона від її імені у електронному режимі, без її дозволу, її електронним підписом підписала кредитний договір на суму 19600 гривень на оплату позивачем на рік помісячно по 1633 гривні 33 копійок послуг Студії балету та розтяжки El Casa за рахунок кредитних коштів акціонерного товариства «Універсал Банк». На час підписання кредитного договору тексту цього договору з AT «Універсал Банк» 22 грудня 2023 року позивач не читала, адміністратор ОСОБА_5 не повідомила про підписання нею від імені позивача кредитної угоди про позичку грошових коштів у кредит від AT «Універсал Банк». Дозволу та згоди адміністратору ОСОБА_5 на укладення кредитного договору від свого імені із AT «Універсал Банк» позивач не давала. Перевіряючи увечері 22 грудня 2023 року записи у своєму телефоні, позивач побачила незрозумілий для себе запис про 1633 гривні 33 копійок. Шукаючи у своєму телефоні підставу цього запису, позивач виявила інформацію про нібито укладений нею споживчий кредитний договір із AT «Універсал Банк» на покупку частинами послуг Студії балету та розтяжки на суму 19600 гривень із щомісячним платежем 1633 гривень 33 копійок. У подальшому працівники банку повідомили їй, що грошові кошти у сумі 19600 гривень перераховані із AT «Універсал Банк» Студії Балету та розтяжки El Casa за нібито надані послуги, також надали позивачу складену нібито нею заяву до банку та паспорт споживчого кредиту на суму 19600 гривень.

У тексті публічного договору, розташованого на сайті Студії Балету та розтяжки El Casa, у Розділі 3 вказано: «3.1.Текст цього договору є публічною пропозицією (офертою). 3.2.Акцепт оферти - заповненням анкети студії та/або запис на заняття та/або оплата замовлених послуг (придбання абонементу на групове або індивідуальне заняття) з урахуванням тарифів студії та умов їх оплати. 3.3.Договір вважається укладеним з моменту вчинення відвідувачем однієї з вище перелічених дій, що засвідчує його бажання укласти договір, а отже прийняти пропозицію студії, що прирівнюється до укладання договору на зазначених умовах і не потребує його наступного підписання. 3.4.Відвідувач, укладаючи договір підтверджує, що повністю та безумовно згоден з викладеними у цьому договорі умовами, ознайомлений з правилами студії, а отже є особою, яка вступила зі студією у договірні відносини. Відвідувач також підтверджує, що у разі незгоди з умовами цього договору, а також у разі невідповідності вимогам, щщо ставляться договором та правилами студії до особи як відвідувача, він повинен відмовитися від вчинення дій щодо замовлення послуг.»

Увечері 22 грудня 2022 року позивач зрозуміла, що працівник Студії балету та розтяжки Е1 Casa ОСОБА_5 ввела її в оману, зробила їй без її згоди матеріальні збитки на суму 19600 гривень, скориставшись її довірливістю та відсутністю досвіду. Також позивач була неприємно здивована тим, що у тексті договору було вказано багато такого, що викладено лише на користь Студії балету та розтяжки El Casa і на шкоду інтересам відвідувача студії (отримувача послуг) та на порушення прав споживача.

Відповідно до пункту 4.4.4 викладеного на сайті Студії балету та розтяжки El Casa тексту публічного договору відвідувач зайнять має право в односторонньому порядку відмовитись від послуг студії.

На виконання цього свого права 25 грудня 2023 року позивач подала письмову заяву керівнику студії балету та розтяжки «Е1 casa» ФОП ОСОБА_9 , в якій просила зупинити договір про надання послуг (придбання абонементу на групові заняття строком на один рік (12 м), в зв`язку з поверненням додому в Миколаївську область, Україна, та повернути кошти за надання послуг, які, як переселенець, не встигла пройти». Однак, її заяву проігнорували і залишили без реагування, дія договору з нею не зупинили, грошові кошти за ненадані послуги відповідачі не повернули.

02 січня 2024 року поштовим відправленням позивач відправляла фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 та фізичній особі ОСОБА_10 через Студію балету та розтяжки El Casa заяву про розірвання договору від 22 грудня 2023 року, однак відповідачі заяву не розглянули і залишили без реагування.

Оскільки, як стверджує позивач, з 23 грудня 2023 року по теперішній час вона не користувалась послугами Студії балету та розтяжки El Casa, то відповідачі без наявності до того правових підстав отримали з банківського рахунку грошові кошти за нібито отримувані нею їхні послуги, що суперечить частині 1 статті 903 Цивільного кодексу України.

Позивач вказує, що пункт 7.4.2 публічного договору про надання послуг, згідно з яким: «Якщо відвідувач після внесення оплати за абонемент та відвідування одного або декількох занять не зміг відвідувати заняття з будь-якої причини, вартість оплати за абонемент не повертається» є зловживання цивільним правом з боку відповідачів, що заборонено частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України, а саме: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Посилаючись на відеозапис її розмови 22 грудня 2023 року о 12.12.30 годині із представником Студії балету та розтяжки El Casa Наталією, позивач стверджувала, що для заповнення адміністратор надала їй лише бланк анкети, у якій текст публічного договору викладений не був; адміністратор не вела розмови про зміст тексту договору, про всі викладені у публічному договорі істотні умови, текст договору не показала для ознайомлення. Тобто, вона прийняла пропозицію займатися у студії балетними танцями без ознайомлення із текстом публічного договору.

Щодо публічного договору від 22 грудня 2023 року, позивач стверджувала, що з його текстом вона ознайомилась лише вечором 22 грудня 2023 року вдома на рекламному сайті Студії балету та розтяжки El Casa. Стороною договору вказана фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , але жодного її обов`язку у договорі у відносинах із споживачем щодо надаваних йому послуг не викладено.

У Розділі 4 договору «Права та обов`язки сторін» вказано, що «СТУДІЯ ЗОБОВ`ЯЗУЄТЬСЯ», і нічого не вказане про те, що зобов`язується здійснювати при наданні послуг споживачу саме ФОП ОСОБА_2 , як особа, уповноважена на укладання договору. Пунктом 4.4.4 договору відвідувачу (споживачу) надано право в односторонньому порядку відмовитись від послуг студії.

Несправедливими умовами договору із споживачем, в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вважала пункт 4.2.1 публічного договору, яким встановлено право студії змінювати цей договір та тарифи на послуги в односторонньому порядку, розміщуючи їх на сайті не менше ніж за 7 (сім) календарних днів до початку їх дії. Несправедливі умови договору, на думку позивача, також викладені у таких пунктах публічного договору: п.5.4 . Студія залишає за собою право на зміну вартості занять; п. 6.6. Зміна умов надання послуг за абонементом (наприклад, термін дії абонементу) можлива у виняткових випадках на розсуд студії.

Таким, що суперечить статті 903 Цивільного кодексу України, позивач вважає пункт 7.4.2 договору, де вказано: «Якщо відвідувач після внесення оплати за абонемент та відвідування одного або декількох занять не зміг відвідувати заняття з будь-якої причини, вартість оплати за абонемент не повертається. На переконання позивача, оплата ненаданих споживачу послуг діючим законодавством не передбачена.

Таким, що суперечить главі 82 Цивільного кодексу України «Відшкодування шкоди», якою встановлена відповідальність за заподіяння шкоди здоров`ю та матеріальної шкоди, позивач вважає пункт 10.4 договору, де вказано: «Відвідувач погоджується з тим, що не має права вимагати від студії компенсації матеріальної шкоди та шкоди, заподіяної її здоров`ю.» На переконання позивача, вказаний пункт обмежує права споживача на відшкодування заподіяної шкоди і повинен бути визнаний недійсним як несправедливий та такий, що порушує права споживача.

Таким чином, позивач вважала, що положення укладеного з нею 22 грудня 2023 року публічного договору є несправедливими, оскільки при його укладанні був порушений принцип рівності сторін договору; у порушення статті 18 законі України «Про захист прав споживачів» у договір були включені несправедливі умови на обмеження прав споживача, був покладений обов`язок на споживача оплатити неотримані ним послуги відповідачів в порушення частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України.

Позивач стверджувала, що не складала би анкету та не домовлятися про отримання послуг від Студії балету та розтяжки El Casa, якби їй ці обставини про несправедливі умови публічного договору були б відомі вдень 22 грудня 2023 року.

Інші пункти та текст договору, на вимогу позивача, підлягають зміні, оскільки необхідно приводити у відповідність до законодавства, змінювати і приводити договір у відповідність принципу дотримання рівності сторін, розширити права споживача відповідно до Закону «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коваленко І.В.

23.07.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва позов ОСОБА_1 залишено без руху, з наданням позивачу можливості виправити недоліки в строк, визначений в ухвалі суду.

02.08.2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва на виконання вимог ухвали суду від 23.07.2024 від позивачки ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06.08.2025 позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження).

26.08.2024 року (вх.№46724) до суду від відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 надійшли заперечення на позовну заяву, за змістом яких відповідач вважала позовні вимоги необґрунтованими, просила відмовити у повному обсязі.

20.11.2024 року (вх.№63905) до суду від позивачки надійшла відповідь на відзив (заперечення) відповідача ФОП ОСОБА_2 одночасно із заявою про поновлення строків на подачу відповіді на відзив.

18.12.2024 року (вх.№69531) до суду надійшла відповідь ФОП ОСОБА_2 на додаткову позицію позивача.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові та електронні докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положенням ч.3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В матеріалах справи наявна копія Анкети відвідувача ОСОБА_1 б/н та б/дати, яка містить підпис зазначеної особи, дату народження та номер її засобів зв`язку.

Своїм підписом в Анкеті ОСОБА_1 засвідчила, що, підписуючи цю анкету, вона погоджується з умовами Публічного договору та нижченаведеними пунктами:

«Пробне заняття коштує 200 грн. У випадку придбання абонемента після пробного заняття вартість цього заняття складає - 0 грн.

Знижки до 25% на абонементи діють у день пробного заняття.

Передплата фіксує за клієнтом розмір знижки.

Я несу повну особисту відповідальність за власні дії, своє життя та здоров`я. У випадку нещасного випадку чи отримання травми я не буду мати претензій до ФОП ОСОБА_2 .

Підтверджую, що мій стан здоров`я дозволяє займатись.

Студія El Casa не робить повернення та обмін абонементів.

Я не проти зйомки та використання моїх фото та відео, знятих на заняттях, під брендом студії.

Я даю власну згоду на обробку персональної інформації.»

Окрім того, своїм підписом в Анкеті ОСОБА_1 засвідчила, що вона прочитала угоду про відповідальність та умови участі в заняттях в студії, повністю згодна та підписує її з власної волі, без примусу.

Зі змісту наявного в матеріалах справи Публічного договору на надання послуг в Студії балету та розтяжки El Casa від 01 січня 2024 року вбачається, що фізична особа -підприємець ОСОБА_2 , податковий номер НОМЕР_2 , яка представляє студію балету та розтяжки El Casa (іменований надалі Студія), з урахуванням змісту частини першої статті 633 Цивільного кодексу України публікує цей Публічний договір на надання послуг в Студії балету та розтяжки El Casa (надалі іменується «Договір») та пропонує кожній фізичній особі, яка до неї звернеться (надалі іменується Відвідувач), з іншої сторони, в подальшому разом іменуються Сторони, а кожна окремо - Сторона, укласти цей Договір про наступне: Відповідно до частини другої ст. 638 Цивільного кодексу України Студія шляхом пропозиції на укладення Договору, що розміщений на сайті Студії (https://www.elcasaballet.com) та містить всі істотні умови договору, з подальшим прийняттям зазначеної пропозиції (акцепту), що проявляється у здійсненні Відвідувачем дій, спрямованих на отримання послуг, які пропонуються Студією, в тому числі (але не обмежуючись) здійсненням замовлення послуг Студії, оплати замовлених послуг або фактичним використанням інформації сайту, на якому розміщена зазначена пропозиція (офрета).

Як убачається з пунктів 3.1.-3.3 Публічного договору, текст цього Договору є публічною пропозицією (офертою). Акцепт оферти - заповнення анкети Студії та/або запис на заняття та/або оплата замовлених послуг (придбання абонементу на групове або індивідуальне заняття) з урахуванням тарифів студії та умов їх оплати. Договір вважається укладеним з моменту вчинення Відвідувачем однієї з вище перелічених дій, що засвідчує бажання укласти Договір, а отже прийняти пропозицію Студії, що прирівнюється до укладення Договору на зазначених умовах та не потребує його наступного підписання.

Отже, під час укладення даного договору, а саме при підписанні Анкети відвідувача, позивач своїм підписом засвідчила, що вона погоджується з умовами Публічного договору. Під час укладення договору позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, укладення договору було добровільним та відповідало її внутрішній волі, вона повністю з ним погодилась, підписала з власної волі, без примусу.

Вказані обставини позивачем не спростовано.

Позивач, ставлячи вимоги про визнання публічного договору недійсним, не лише в частині, але й в цілому, посилається на те, що після укладення договору вона лише вечором, 22 грудня 2023 року, перебуваючи за місцем свого проживання, ознайомилась з текстом договору в інтернеті на рекламному сайті Студії балету та розтяжки ЕL Саsа, після чого зрозуміла, що її одурили і заставили погодитися із невигідними і несправедливими умовами для споживача послуг, який їй для ознайомлення перед підписанням Анкети і протягом дня 22 грудня 2023 року наданий не був.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Статтею 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Доказів, які б підтверджували те, що укладаючи спірний договір волевиявлення ОСОБА_1 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, матеріали справи не містять.

Посилання ж позивача на порушення відповідачами статті 18 Законі України «Про захист прав споживачів» при укладенні з нею 22 грудня 2023 року публічного договору, оскільки в нього були включені несправедливі умови, був порушений принцип рівності сторін договору; на споживача був покладений обов`язок оплатити неотримані ним послуги відповідачів на порушення частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України, не заслуговують на увагу, оскільки за своєю правовою природою оспорюваний договір є Публічним, його умови встановлювались лише однією стороною - фізичною особою -підприємцем ОСОБА_2 , яка представляє студію балету та розтяжки El Casa, договір був розміщений на сайті Студії (https://www.elcasaballet.com), містив всі істотні умови, міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно вимог статті 18 Закон України «Про захист прав споживачів», п родавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору;

10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору .

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Пункт 4.2.1 оспорюваного публічного договору передбачає можливість Студії змінювати умови договору та тарифів в односторонньому порядку, що в даному випадку відповідає положенням ст. 633 Цивільного кодексу України, яка регулює публічні договори.

Право Студії на зміну вартості занять, передбачене пунктом 5.4 публічного договору, не застосовується до вже оплачених занять, що є розумним і справедливим захистом прав споживачів, оскільки забезпечує стабільність для клієнтів, які вже сплатили за послуги. Законодавство не забороняє змінювати тарифи на майбутні послуги за відповідного повідомлення.

Пункт 6.6 спірного договору, який дозволяє студії вносити зміни до умов надання послуг, є цілком законним і звичайним у сфері надання спортивних та освітніх послуг. Такі зміни можливі лише у виняткових випадках, що не порушує права споживачів.

Пункти 7.4.1-7.4.3 стосуються правил повернення коштів та фіксації акційних пропозицій. Дані умови чітко визначені в договорі та є типовими для контрактів такого типу. Вони забезпечують захист економічних інтересів студії і погоджуються споживачами під час укладення договору.

Пункт 10.4 передбачає, що студія не несе відповідальності за матеріальну шкоду чи шкоду здоров`ю відвідувача, якщо це не пов`язано з неналежним наданням послуг. Відповідальність виключається в межах чинного законодавства та є звичайною практикою в подібних договорах.

Положення договору відповідають вимогам Цивільного кодексу України, зокрема, ст. 903, що регулює зобов`язання сторін у сфері послуг, та закону «Про захист прав споживачів». Жодна з умов не порушує прав позивачки, оскільки всі зміни є відкритими, публічними та належним чином оголошуються.

За таких обставин, враховуючи, що спірний публічний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а позивачем залишилося не доведеними факти введення її як сторону даного договору в оману та ненадання їй інформації щодо умов публічного договору, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними пунктів 4.2.1, 5.4, 6.6, 7.4.1, 7.4.2, 7.4.3, 10.4 публічного договору від 22 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_2 , Студією балетного танцю і розтяжки El Casa та всього публічного договору у цілому, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про відшкодування заподіяних позивачу збитків на суму 19600 гривень та повернення їй отриманих відповідачами без достатніх правових підстав коштів у сумі 19600 гривень за ненадані послуги.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 року у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 року у справі № 904/2444/18.

Як зазначено вище, здійснення особою захисту порушеного права шляхом застосування кондикційного позову можливе лише за умови наявності підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача відповідне майно (у тому числі грошові кошти).

При цьому для правильного застосування статті 1212 ЦК України необхідно установити факт абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Спірний публічний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, у тому числі сторони погодили вартість послуг і порядок розрахунків, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, а також те, що вимога позивача про відшкодування заподіяних позивачу збитків на суму 19600 гривень та повернення їй отриманих відповідачами без достатніх правових підстав коштів у сумі 19600 гривень за ненадані послуги є похідною від первісної вимоги про визнання правочину недійсним, у задоволенні якої судом відмовлено, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення і похідної вимоги позову.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях

З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з визначених позивачем підстав для звернення до суду з позовом, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , студії балету та розтяжки ОСОБА_3 про захист прав споживачів - задоволенню не підлягає, оскільки за наявними у справі доказами відсутні підстави для висновку про те, що правочин був вчинений під впливом обману та на несправедливих для позивача умовах, а тому суд дійшов висновку про відмову у позові у повному обсязі.

Враховуючи повну відмову у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для розподілу між сторонами судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 23, 202, 203, 204, 215, 216, 230, 626, 628, 633, 634, 901, 903, 1212 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , студії балету та розтяжки ОСОБА_3 про захист прав споживачів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення абоскладання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складений 01.10.2025 року.

Суддя: