ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5182/25 Справа № 214/3384/23 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 214/3384/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліфшиць Зоя Олександрівна, на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2025 року, яке ухвалено суддею Сіденком С. І. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 17 лютого 2025 року,

УСТАНОВИВ:

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позов мотивований тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2016 року.

Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З часу розірвання шлюбу дочка проживає разом з позивачем, який повністю її забезпечує, опікується нею, забезпечує дитині гідне життя.

До початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України відповідач по справі інколи приїздила до дочки, телефонувала, після чого просто зникла із життя сім`ї, не телефонує, не відповідає на дзвінки, не пише, не надає жодної матеріальної допомоги своїй дочці. Наразі дочка знаходиться на повному утриманні позивача. Фактично відповідачка не цікавиться життям своєї дочки, не бажає покращити якість її життя, не надає коштів на її виховання, не спілкується з дитиною, не надає їй материнської уваги.

Позивач вважає, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, тому є наявність очевидної, винної її поведінки щодо невиконання батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої дочки, мати не цікавиться життям дитини, не бере жодної участі в її належному вихованні та не виконує покладених на неї батьківських обов`язків.

Тому, ураховуючи зазначені обставини та якнайкращі інтереси дочки, оскільки відповідачка не підтримує стосунків з нею протягом тривалого часу, не цікавиться її життям, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, позивач просив суд позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 1/4 усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліфшиць З.О., посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував положення ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, яка передбачає позбавлення батьківських прав у разі ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Відповідачка тривалий час не брала участі у вихованні дитини, більш того, відповідчка відсутня на території України понад 3 роки, не надавала матеріальної допомоги та не підтримувала контакту з дитиною, що підтверджується свідченнями свідків. Мати з ОСОБА_3 не спілкується, лише іноді надсилає текстові повідомлення неприйнятного характеру, повідомляє, що дочка її зрадила. Батько до дитини відноситься добре, створив нову сім`ю, офіційно одружився. Свідок також повідомила, що відповідачка ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, веде розгульний спосіб життя. Суд не врахував надані докази про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків.

Апелянт зазначає, що виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради не заперечував щодо можливості позбавлення батьківських прав, а саме - Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті ради суду надано Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Судом першоїінстанції не було враховано при винесені рішення покази свідків, які підтвердили факт відсутності матеріальної та моральної підтримки дитини з боку матері.

Суд прийшов до необґрунтованого висновку про відсутність ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Проте доводи позивача про відсутність належного піклування про дитину не були спростовані. При винесенні рішення, суд першої інстанції посилався на докази, які мали місце за часів спільного подружнього життя позивача та відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, Сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження дітей (а.с.9,77)

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2007 року, який рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2016 року розірвано (а.с.10).

З долученої позивачем до позовної заяви характеристики ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданої в. о. директора Криворізької загальноосвітньої школи № 31 вбачається, що ОСОБА_3 характеризується позитивно, батько дитини приділяє належну увагу дочці, постійно підтримує зв`язок із школою та класним керівником, завжди відвідує батьківські збори, цікавиться та переймається навчанням дочки. Мати дитини ОСОБА_2 зі школою та класним керівником зв`язок не підтримує, навчанням дитини не цікавиться, батьківські збори жодного разу не відвідувала (а.с.11).

Позивач ОСОБА_1 проживає разом з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2020 року, мати дитини разом з ними не проживає, що вбачається з наданих позивачем відповідних актів (а.с.11,12).

Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданої директором Броварського ліцею № 9 слідує, що ОСОБА_3 характеризується позитивно, її мати ОСОБА_2 була головою батьківського комітету класу, приділяла багато часу не лише вихованню дочки, а й громадській діяльності під час навчального освітнього процесу, завжди цікавилася успіхами та досягненнями дочки, підтримувала її та заохочувала до навчання (а.с.73).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчалась у Броварському ліцеї № 9 з 02 вересня 2019 року по 31 серпня 2022 року, що підтверджується відповідною довідкою навчального закладу (а.с.74).

Також відповідно до спільної характеристики ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 слідує, що ОСОБА_2 характеризується позитивно, тактична, терпляча, вміє знаходити компроміснів рішення, дотримується демократичного стилю у спілкуванні, активно займається вихованням дітей, стежила за успішністю дівчат, за їх побутовими умовами, харчуванням, одягом, активно цікавиться життям дітей, та їх навчанням, допомагала їм з заняттями, з концертами та виступами на сцені, виконувала функцію голови батьківського комітету, та притримувалась моральної підтримки членів студії Modern Art Studio «Grace Space». Діти ОСОБА_2 завжди відгукувались про неї з ніжністю та повагою, охайно виглядали, неконфліктні, врівноважені, ніколи не запізнювались на заняття та мали високі досягнення у співочно-танцювальній діяльності (а.c.73-А).

Відповідно до довідки Надеждивської гімназії Новопільської сільської ради № 367 від 22 вересня 2023 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчалась у гімназії з 31 серпня 2015 року по 09 серпня 2019 року. Зі слів класного керівника ОСОБА_2 завжди цікавилася навчанням дитини, постійно відвідувала батьківські збори, шкільні свята, була активним учасником батьківського комітету (а.с.76).

Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті ради суду надано Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 з якого слідує, крім іншого, що відповідно до інформації наданої комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Криворізької міської ради неповнолітня ОСОБА_5 не має діючої декларації. 24 липня 2023 року було здійснено медичний патронтаж, однак двері ніхто не відчинив, зі слів сусідки в квартирі ніхто не мешкає протягом шести місяців. Працівниками відділення поліції № 4 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області вдалося встановити місце знаходження ОСОБА_1 разом з дочкою, який повідомив, що на даний час він з ОСОБА_6 проживає в Івано-Франківській області, с. Яблуниця. Батько дитини повідомив працівникам поліції, що мати не приймає ніякої участі у житті дочки більше року та не спілкується з нею. Додатково повідомив, що місце перебування колишньої дружини йому не відоме. Виконком Саксаганської районної у місті ради при вирішенні питання про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покладається на розсуд суду (а.с.47-48).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що мотиви, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки поведінки як для матері, так і для дітей.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про позбавлення відповідачки батьківських прав, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосуваннястатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

У національному законодавстві підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першоюстатті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, оскільки більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Разом із тим, спір виникає у надчутливих правовідносин, де в центрі повинні стояти інтереси дитини, а тому суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі, з урахуванням того, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, а поведінку батьків (матері/батька) змінити неможливо.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантованістаттею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду (частина четвертастатті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі№ 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

За положенням частини шостоїстаті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положеньстатті 164 СК Україниє усталеною.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватисяі брати участь у її вихованні.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що підстави, передбачені частиною першоюстатті 164 СК Українидля позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з батьком.

Та обставина, що на час розгляду справи, вихованням і розвитком дитини займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні дочки, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення встановлення належних стосунків між дитиною і батьками, що є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, та є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 188/1542/20 (провадження № 61-11857св22).

Суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що факт не невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, на чому наголошує позивач, бажання останнього захистити інтереси дітей, не можуть вказувати на необхідність позбавлення батьківських прав відповідача відносно дітей.

Так, відповідно до висновку районної у місті ради, як органу опіки та піклування, щодо можливості позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , виконком Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, вважає, що питання щодо позбавлення ОСОБА_2 батківських прав відносно її дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має бути покладено на розсуд суду.

Виходячи із наведеного, встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає, що бездіяльність відповідача при виконанні батьківських обов`язків, а саме відсутність спілкування з дочкою, не свідчить про наявність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно її дитини, яка проживає разом з батьком, оскільки недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування нею своїми обов`язками та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У справі, що розглядається, в частині позовних вимог позивача про позбавлення відповідачки батьківських прав, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору, в частині позовних вимог позивача про позбавлення відповідачки батьківських прав, та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи, в частині позовних вимог позивача про позбавлення відповідачки батьківських прав, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно частин 1, 2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Згідно частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» встановлено прожитковий мінімум з 1 січня 2025 року для дітей віком до 6 років в сумі 3 196 гривні. Дитина сторін перебуває саме в такому віці і відповідно має право на матеріальне забезпечення в законодавчо закріпленому розмірі, яке йому зобов`язані надати, згідно вимог ст.180 СК України, його батьки.

Батьки дитини мають рівні обов`язки з надання утримання дитині, оскільки згідно ч. 1ст. 141 Сімейного кодексу Українимати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно із ч.1ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Аналогічна правова позиція визначена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

Тому, враховуючи що дитина проживає разом з позивачем, відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, наявні правові підстави для стягнення аліментів з відповідача.

Так, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Таким чином, враховуючи вищевказані вимоги закону та обставини справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів на утримання доньки слід задовольнити та стягнути аліменти з відповідача ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 1/4 усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про стягнення аліментів, а тому рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити в цій частині пове рішення про задоволення вказаних позовних вимог позивача.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліфшиць Зоя Олександрівна, задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2025 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про стягнення аліментів та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про стягнення аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 1/4 усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 травня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: