Справа № 643/5165/25
Провадження № 2/643/3262/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2025 Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Власенка М. В.,

за участю секретаря судового засідання Єрьоміної Д. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

02 квітня 2025 року до Салтівського районного суду міста Харкова засобами поштового зв`язку надійшов позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , у якому представник позивача просить:

- встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини разом із спадкодавицею ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за аресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину квартри АДРЕСА_2 , загальною площею 45,8 кв.м, із них житлова 26,1 кв.м, допоміжна 18,9 кв.м. та літніх неопалювальних приміщень 0,8 кв.м, в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла донька позивачки ОСОБА_3 , після її смерті відкрилася спадщина на зазначене нерухоме майно. ОСОБА_3 дітей не мала, батько помер, з 2011 року остання перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який спадщину не приймав. Рішенням нотаріуса позивачці вімовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом. Померла ОСОБА_3 фактично мешкала із позивачем. Позивач звертається до суду з указаним позовом з метою захисту своїх спадкових прав.

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 04 квітня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті.

29 травня 2025 року до суду надійшов відзив на позов від Харківської міської ради, у якому представник відповідача просить повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Відзив обґрунтований тим, що спадкоємцем ОСОБА_1 не було підтверджено факт її спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини, а також був пропущений визначений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини, що свідчить про законність відмови нотаріуса у видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину. Крім цього, зазначено, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту спільного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на момент сперті останнього, а факт перебування на обліку ОСОБА_3 як внутрішньо переміщеної особи не свідчить про беззаперечне фактичне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Також у відзиві зазначено, що оформлення спадкових прав з видачею свідоцтва про право на спадщину здійснюють нотаріуси, а суди розглядають спори з приводу захисту спадкових прав у разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Представник відповідача зазначає, що відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена, що може бути підставою для відмови у позові. Зі змісту позову, як про це зазначає представник відповідача, не вбачається будь-яких порушень прав ОСОБА_1 .

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 10 червня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Харківської області Прокопенко А. В. належним чином засвідчену копію спадкової справи № 3/2025 від 23.01.2025, яка заведена після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Підготовче засідання у справі відкладено.

23 червня 2025 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла копія витребуваної спадкової справи від приватного нотаріуса.

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 10 липня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлені належним чином.

Представник позивача звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, у якій просить позовні вимоги задовольнити.

Причини неявки відповідача та третьої особи суду невідомі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані позивачем докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2003 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Отже, у ході судового розгляду встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, свідоцтво про смерть видане Четвертим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 03.01.2024 за актовим записом № 9.

Батько ОСОБА_3 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 ).

З наданої суду копії спадкової справи слідує, що з 25.11.2011 ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому Кулиничівською селищною радою Харківського району Харківської області шлюбі з ОСОБА_5 , актовий запис № 34. Шлюб не розірвано.

Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі 23.01.2025 приватним нотаріусом Прокопенко А. В. заведена спадкова справа № 3/2025 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С. А., від 12.03.2002 за реєстр. № 1312, та зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № 56152 від 19.03.2002, власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_2 , яка належала померлій на підставі указаного договору купівлі продажу.

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А. В. від 23.01.2025 відмолено у вчиненні нотаріальної дії видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_2 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 її доньки ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 не надала нотаріусу документи, які б підтверджували факт спільного проживання її разом з померлою донькою на момент її смерті.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова станом на 29.12.2023 ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

З відповіді Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації слідує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на обліку як внутрішньо переміщена особа згідно довідки № 6311- від 29.4.2022 за адресою: АДРЕСА_1 , та отримувала грошову допомогу по грудень 2023 року.

З довідки № 6311- від 14.12.2022 слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взята на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_7 пояснила, що є власницею домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у якому мешкає разом з ОСОБА_6 . У січні 2022 року до них приїхала жити ОСОБА_3 , а у лютому і ОСОБА_1 , які жили там до смерті ОСОБА_8 .

ОСОБА_6 пояснив, що взимку перед війною до них приїхала жити ОСОБА_3 , а в кінці лютого 2022 року ОСОБА_1 , які жили у них до смерті ОСОБА_3 .

Факт проживання позивача ОСОБА_1 , разом на момент смерті із спадкодавцем ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , знайшов своє підтвердження у ході судового розгляду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позивачем доведений факт її проживання з померлою донькою ОСОБА_3 .

Проте, позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законои після ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Обставин, які б вказували, що на спірне майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, в суді не встановлено.

Вимогами ст. 392 ЦК України та наданих до неї роз`яснень у листі ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.3.1). Окрім того, зазначено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Законодавцем встановлений певний порядок набуття права власності на нерухоме майно в порядку спадкування нотаріальний порядок. Лише у випадку неможливості оформлення права власності на спадщину в нотаріальному порядку, спадкоємець має право на судовий захист свого невизнаного, оспорюваного чи порушеного права.

За змістом п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України).

Як вже зазначалося, підставами для відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 є ненадання нотаріусу документів, які б підтверджували факт спільного проживання її разом з померлою донькою на момент її смерті.

Оскільки зазначені обставини встановлені у ході судового розгляду, підстави зазначені у постанові нотаріуса, перестали існувати, позивач не позбавлена права звернутися до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті доньки.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спадкове майно квартиру АДРЕСА_2 , після смерті доньки ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відтак, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме а частині встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Керуючись ст. 4, 12, 76 81, 89, 258, 259, 263 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини разом із спадкодавицею ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за аресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: Харківська міська рада, , м. Харків, м-н Конституції, 7.

Третя особа: ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складено та підписано 25.09.2025.

Суддя Михайло ВЛАСЕНКО