КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 368/1750/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником ОСОБА_2 , на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року та додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 26 травня 2025 року, ухвалені в складі судді Кириченка В.І. у м. Кагарлик, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадковий будинок,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, уточнивши позовні вимоги в січні 2025 року, просила визнати за нею право власності на спадковий житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку під будинком для обслуговування житлового будинку 0,25 га., кадастровий номер :01:365:0020.

Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який був рідним братом позивача ОСОБА_1 . Померлий не перебував у шлюбі, мав позашлюбну дочку ОСОБА_3 , не проживав із дочкою та не підтримував із нею батьківські відносини. Після смерті ОСОБА_4 відповідачем було подано заяву про прийняття спадщини. Батьки померлого ОСОБА_4 та позивача ОСОБА_1 померли раніше, а саме мати ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_4, батько ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті матері у 2000 році ОСОБА_4 за рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 20 серпня 2007 року у справі № 2-547/07 набув право власності на спадковий житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Позивач у період із народження 1971 року по 01 січня 1990 року була зареєстрована та проживала у зазначеному будинку разом із батьками та братом, має місце реєстрації та проживання за зазначеною адресою по сьогодні.

На момент смерті брата позивач проживала разом із ним, здійснювала догляд за померлим, несла фінансові витрати по утриманню будинку та присадибної ділянки, а також померлого. Утримання будинку та присадибної ділянки було фінансовим тягарем для позивача, оскільки померлий не мав будь-якого доходу та перебував на її утриманні.

16 вересня 2024 року державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у спадкодавця померлого ОСОБА_4 є спадкоємець першої черги, а саме дочка ОСОБА_7 , а позивач як спадкоємець другої черги не надала рішення суду для спадкування.

Зазначала, що впродовж останніх десяти років проживала із братом ОСОБА_4 у спадковому будинку та продовжує проживати в ньому зараз, здійснювала постійний догляд під час життя за рідним братом та вчиняла дії щодо його поховання, несла фінансові витрати та є спадкоємцем другої черги як сестра померлого. Враховуючи перебування спадкодавця на її утриманні більше ніж п`ять років із 2015 року до його смерті, обставини, що вона є єдиним спадкоємцем другої черги як сестра та спадкоємцем четвертої черги як особа, яка проживала із спадкоємцем однією сім`єю не менш як п`ять років до відкриття спадщини, прийняла спадщину в порядку ст. 1268 ЦК України, постійно проживаючи разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини і не відмовилась від неї, враховуючи емоційний зв`язок із місцем дитинства, здійснення нею значних фінансових витрат на утримання будинку та земельної ділянки, враховуючи вік позивача та подальший намір проживати та доглядати за будинком та земельною ділянкою, вона має право на спадкування в порядку ст. 1259 ЦК України на житловий будинок, в якому вона народилась та проживала протягом свого життя, який є спадком її батьків, які померли та залишили цей будинок як спадок їй та її померлому брату, для збереження родинних цінностей.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року в позові відмовлено.

Додатковим рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 26 травня 2025 року вирішено питання про розподіл судових витрат, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею по справі судові витрати на правову допомогу в розмірі 16000 грн.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішень, порушення норм матеріального права, просила скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року, додаткове рішення від 26 травня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, а також відмовити ОСОБА_3 у задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводила зміст ст. 1223, 1268, 1269 ЦК України, правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 01 липня 2024 року в справі № 461/7330/15-ц про те, що факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте чинне законодавство не передбачає можливості окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21, законодавець передбачив можливість прийняття спадщини постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини для будь-яких спадкоємців, в тому числі й обов`язкових спадкоємців. Тому обов`язковий спадкоємець може прийняти спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК; законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права; право на обов`язкову частку внаслідок прийняття спадщини обов`язковим спадкоємцем, трансформується в майнове право, яке підлягає спадкуванню. ЦК України не містить жодних обмежень чи заборон на спадкування такого права за відсутності його оформлення.

Наводила зміст ст. 1216, 1217, 1218, 1258, 1264 ЦК України щодо одержання спадкоємцями за законом права на спадкування почергово та кола спадкоємців четвертої черги за законом.

Посилалась на правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 520/8495/17 про те, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Вказувала, що в судовому засіданні стороною позивача доведено факт ведення спільного господарства та проживання позивача однією сім`єю з покійним братом впродовж п`яти років, надано достатньо доказів на підтвердження ведення спільного бюджету, спільних витрат по утриманню спадкового майна, лікування померлого та відсутність доходу для утримання померлим себе самостійно, понесення позивачем витрат на поховання брата, тобто реальні сімейні відносини впродовж останніх п`яти років. Допитані судом свідки також підтвердили дані обставини, а лікарські висновки спростували доводи свідків відповідача.

Вказувала, що суд першої інстанції помилково послався виключно на право спадкування за заповітом або законом по черговості, ігноруючи ч. 3 ст. 1259 ЦК України, яка передбачає право особи на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги, якщо така особа проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та здійснювала за ним догляд. Стороною позивача подано свідчення свідків, які підтверджують спільне проживання з померлим та постійний догляд за ним, лікарські висновки про те, що спадкодавець мав хронічні захворювання, втрату працездатності та потребував сторонньої допомоги, докази фактичного ведення господарства, забезпечення ліками, доглядом та утриманням померлого, витрат по похованню, підтвердження витрат на утримання спадкового будинку, сплати комунальних послуг, утримання майна в належному стані.

Ще однією підставою для відмови в позові, зазначеною у рішенні, є оцінка показань свідків зі сторони відповідача, що є зацікавленими особами та взаємопов`язані родинними відносинами, а саме мати відповідача, брати та їх дружини, що перебувають у шлюбі. При цьому не надано належної оцінки свідченням свідків зі сторони позивача, які наводили інші свідчення, крім того, стороною позивача було подано на спростування свідчень свідків відповідача лікарські висновки, які підтверджували, що померлий потребував стороннього догляду та не міг працювати в зв`язку з фізичними вадами та хворобами.

Вказувала, що суд першої інстанції не витребував або не ініціював витребування додаткових доказів, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, хоча відповідно до ст. 13, 76 - 78 ЦПК України мав таку можливість, якщо вважав, що свідчення є суперечливими.

Суд першої інстанції не взяв до уваги правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 01 липня 2024 року в справі № 461/7330/15-ц, від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2774/21, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, які встановлюють, що право спадкування може виникати за фактом проживання однією сім`єю та здійснення догляду, прийняття спадщини можливо фактичними діями, майнове право, що виникло внаслідок прийняття спадщини, може бути предметом судового захисту.

В частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції повідомляла, що як було зазначено представником позивача в заяві про зменшення витрат на правничу допомогу, при визначенні суми відшкодування суд мав виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, що і мало бути встановлено судом при розгляді заяви про стягнення правничих витрат відповідача та заяви про зменшення правничих витрат, поданої стороною позивача.

Посилалася на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, Об`єднаної палати КГС ВС від 03 жовтня 2019 року в справі № 923/445/19.

Повідомляла, що в заяві про зменшення витрат на правничу допомогу стороною позивача зазначалось, що сума, пред`явлена до стягнення, є неспівмірною та не відповідає складності справи.

Від відповідача ОСОБА_8 в особі представника Петренко А.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 23 квітня 2025 року, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наводила власні спростування доводів апеляційної скарги.

Вказувала, що вона, як спадкоємець першої черги за законом, має право прийняти всю спадщину, яка залишилася після смерті її батька ОСОБА_4 , як майно, що належало йому на праві приватної власності. Матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував той факт, що позивач проживала впродовж останніх п`яти років з померлим, жодна долучена до позову квитанція не підтверджує, що позивач сплачувала за житлово-комунальні послуги.

Крім того, позивач не є спадкоємцем, оскільки не надала суду доказів, що підтверджували б її право на спадкування за заповітом, а за законом за померлим ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги його донька ОСОБА_3 , тому позивач не має право на спадкування за ОСОБА_4 , і жодне право чи інтерес позивача не порушено, а звернення до суду не відповідає змісту наявних у позивача прав та призведе до порушення прав відповідача.

Звертала увагу, що матеріали справи містять докази, які спростовують факт нібито спільного проживання позивача з померлим, а саме довідку про реєстрацію місця проживання № 77 від 06 травня 2024 року ОСОБА_4 , в якій зазначено, що інші зареєстровані особи відсутні. Також до заперечення на позовну заяву долучався акт від 06 грудня 2024 року, складений сусідами, яким підтверджується, що померлий ОСОБА_4 проживав разом з відповідачем та ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_2 .

Щодо витрат на поховання, повідомляла, що їх несли певними частинами всі, в тому числі рідні брати померлого та позивача, пайова земля, яка належала померлому, перебувала в оренді, померлий працював, отримував дохід у вигляді коштів від оренди землі, тобто утримував себе самостійно. Крім того, орендар пайової землі виділив кошти на допомогу на поховання ОСОБА_4 , які покрили частину витрат на поховання.

Вказувала, що в судове засідання викликались в якості свідків брати померлого та позивача ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , їх дружини, які надали свої свідчення щодо нібито сумісного проживання позивача та померлого, щодо організації поховання ОСОБА_4 , його стану здоров`я та можливості утримувати себе самостійно.

Тож, матеріали справи містять достатню кількість доказів, які спростовують вказане позивачем, також до відзиву стороною відповідача долучались заяви свідків, які підтверджують, що позивач не проживала постійно з померлим братом ОСОБА_4 . Вважала, що сторона позивача, маніпулюючи фактами та спотворюючи їх, намагається ввести суд в оману. Жодний доказ не підтверджує той факт, що позивач проживала останні п`ять років з померлим, долучені до позову квитанції не підтверджують факту сплати позивачем витрат за житлово-комунальні послуги.

Вважала, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Додаткове рішення суду першої інстанції не відповідає наведеним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про визнання права власності на спадковий будинок та земельну ділянку, суд дійшов висновку, що позивач є спадкоємцем другої черги як сестра спадкодавця та не має права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом, відтак за нею не може бути визнано право власності на спадкове майно. Суд першої інстанції встановив, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Апеляційний суд погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що позивач у справі та ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 192 т. 1), є братом та сестрою згідно свідоцтв про народження (а. с. 21, 22 т. 1).

Згідно довідки виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Київської області від 13 травня 2024 року № 83, ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 10 листопада 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 день смерті (а. с. 193 т. 1).

Місце проживання ОСОБА_13 зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 із 29 грудня 2015 року (а. с. 212 т. 1).

Згідно довідки виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 13 травня 2024 року № 84, ОСОБА_14 дійсно проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з народження 1971 року по 01 січня 1990 року (а. с. 12 т. 1 зворот).

Згідно довідки від 29 квітня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичним місцем проживання/перебування ОСОБА_13 є АДРЕСА_1 (а. с. 12 т. 1).

Відповідач у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_15 (а. с. 81, 215 т. 1).

16 травня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали до Кагарлицької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_4 (а. с. 190 - 191 т. 1).

Листом Кагарлицької державної нотаріальної контори від 16 вересня 2024 року № 392/02-14 повідомлено ОСОБА_1 про те, що в зв`язку з тим, що у спадкодавця є спадкоємець першої черги за законом, відповідно до ст. 1261 ЦК України, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, подавши про це відповідну заяву, а також за відсутності у ОСОБА_1 рішення суду, яке набрало законної сили, про надання права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги в порядку ст. 1259 ЦК України, заявник як спадкоємець другої черги відповідно до ст. 1262 ЦК України не може одержати свідоцтво про право на спадщину за законом (а. с. 9 т. 1).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 вересня 2007 року, ОСОБА_4 був власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 20 серпня 2007 року (а. с. 8 т. 1), копія вступної та резолютивної частини даного рішення у справі № 2-547/07 знаходиться на а. с. 20 т. 1 (зворот).

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 травня 2013 року, ОСОБА_4 був власником земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) пл. 0,25 га. за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:365:0020 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_1 , виданого 06 травня 2013 року Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, а також для ведення особистого селянського господарства пл. 0,2846 га. за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:365:0021 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_2 , виданого 06 травня 2013 року Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області (а. с. 6, 7 т. 1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15 липня 2024 року, ОСОБА_4 також належала земельна ділянка пл. 3,05 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:302:0028, яка перебувала у оренді ПрАТ «Агрофорт» на підставі договору оренди від 31 березня 2012 року строком дії 12 років (а. с. 131 т. 1).

В матеріалах справи наявна копія трудової книжки ОСОБА_4 , згідно якої він звільнений з роботи за власним бажанням 03 червня 2015 року (а. с. 27 т. 1 зворот).

Також ОСОБА_4 був особою, постраждалою від наслідків Чорнобильської катастрофи 4 категорії, згідно свідоцтва № НОМЕР_3 (а. с. 28 т. 1).

До матеріалів справи долучені письмові заяви свідків, зокрема ОСОБА_16 про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (брат і сестра) проживала однією сім`єю та вели спільне господарство, після смерті брата ОСОБА_17 продовжує доглядати за будинком (а. с. 13 т. 1); ОСОБА_18 про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є сестрою та братом і приблизно останніх 10 років проживали однією сім`єю, ОСОБА_4 дуже часто приїжджав до ОСОБА_1 і проживав у неї майже всі зими, по вихідним та іншим дням тижня ОСОБА_1 їздила до ОСОБА_4 у с. Черняхів, де вони вели спільне господарство, зокрема садили город, підтримували будинок, у ОСОБА_4 були ключі від квартири ОСОБА_1 (а. с. 15 т. 1), ОСОБА_19 про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (брат та сестра) проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, після смерті брата ОСОБА_17 сестра продовжує доглядати за будинком (а. с. 16 т. 1), ОСОБА_20 про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (брат та сестра) проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, ОСОБА_17 на період опалювального сезону проживав у сестри ОСОБА_21 в м. Київ, яка допомагала йому матеріально та продуктами харчування, весною та влітку сестра допомагала по господарству та на городі (а. с. 17 т. 1 зворот), ОСОБА_22 та ОСОБА_23 про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (брат та сестра) останні десять років проживали однією сім`єю, у ОСОБА_4 були ключі від квартири ОСОБА_1 , кожну осінь і зиму ОСОБА_4 проживав у квартирі сестри за адресою АДРЕСА_3 , а кожну весну та літо ОСОБА_1 їздила до брата у с. Черняхів, допомагала по господарству і городу (а. с. 18 та зворот а. с. 18 т. 1).

Згідно заяви ОСОБА_24 , нею підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно замовила та сплатила поховальний обід та обід на 40 днів ОСОБА_4 (а. с. 19 т. 1).

Згідно письмової заяви ОСОБА_13 , із 2015 року ОСОБА_4 , який є братом його дружини ОСОБА_1 , не мав фінансової можливості утримувати будинок АДРЕСА_1 , сплата всіх комунальних платежів та утримання будинку по дату смерті ОСОБА_4 відбувалась за рахунок їхнього сімейного бюджету із ОСОБА_1 , крім того, всі поховальні витрати, в тому числі ритуальні послуги, послуги по поминальному обіду та на 40-й поминальний обід також відбувались за рахунок їх сімейних коштів. Підтвердив той факт, що ОСОБА_4 із 2015 року проживав з ними, оскільки мав проблеми із здоров`ям і потребував догляду, та був на утриманні ОСОБА_1 (а. с. 19 т. 1 зворот).

Також до матеріалів справи долучено рахунки на сплату житлово-комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 за окремі місяці та роки, з 2007 по січень 2024 року, а також копії окремих фіскальних чеків щодо оплати комунальних послуг (а. с. 30 - 39 т. 1).

На підтвердження стану здоров`я померлого та для підтвердження доводів, що померлий потребував сторонньої допомоги більше ніж п`ять років до дати смерті, останньою надано:

довідку КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» про причину смерті ОСОБА_4 від 13 березня 2024 року, в якій зазначено, що причиною смерті є хронічна серцева недостатність (а. с. 247 т. 1),

копію виписки з історії хвороби № 104608/1354 ОСОБА_4 , який знаходився на стаціонарному лікуванні в офтальмологічному відділенні КОКЛ з 21 серпня 2014 року по 29 серпня 2014 року з діагнозом нейроретинопатія правого ока (а. с. 249 т. 1),

копію консультативного висновку КЗ КОР «Київський обласний кардіологічний диспансер» від 01 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_4 встановлено діагноз артеріальна гіпертензія, ступінь 3, ризик високий, ІБС ареросклеротичний кардіосклероз, пролапс мітрального клапана з мінімальною регургітацією (а. с. 250 т. 1),

копію консультативного висновку кардіолога КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» від 10 листопада 2023 року, яким ОСОБА_4 встановлено діагноз гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця без застійної серцевої недостатності, гіпертонічна хвороба ІІ ст., гіпертрофія міокарду по ЕхоКГ, ступінь 3, ризик високий, СН 0 (а. с. 251 т. 1),

копію консультативного висновку офтальмолога КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» від 29 серпня 2023 року, яким ОСОБА_4 встановлено діагноз часткова атрофія ДЗН на правому оці, характер зору монокулярний (а. с. 252 т. 1),

копію електронного направлення від 31 серпня 2023 року ОСОБА_4 на планову консультацію кардіолога з діагнозом гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба серця без застійної серцевої недостатності (а. с. 253 т. 1),

копію результатів ехокардіографії ОСОБА_4 від 08 листопада 2023 року, згідно якої зроблено висновок про наявність гіпертрофії лівого шлуночка, регургітація І ступеня, скоротлива здатність міокарда добра (а. с. 254 т. 1),

копію консультативного заключення кардіолога КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» від 10 листопада 2023 року, яким ОСОБА_4 встановлено заключний діагноз гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця без застійної серцевої недостатності, гіпертонічна хвороба ІІ ст., гіпертрофія міокарду по ЕхоКГ, ступінь 3, ризик високий, СН 0 (а. с. 255 т. 1),

два рентген-знімки без підписів щодо результатів дослідження та досліджуваної особи (256 - 257 т. 1).

Відповідачем ОСОБА_3 надано письмові заяви свідків: ОСОБА_25 про те, що його сусід не потребував стороннього догляді і піклування, ОСОБА_1 постійно не проживала з ним (а. с. 85 т. 1 зворот), ОСОБА_26 про те, що ОСОБА_4 проживав з ним в період з жовтня 2022 року по березень 2023 року, надаючи йому догляд, так як ОСОБА_26 був лежачим після інсульту (а. с. 86 т. 1 зворот), ОСОБА_27 про те, що у жовтні 2022 року наймала ОСОБА_4 за доглядом за своїм чоловіком ОСОБА_26 , так як він був лежачим після інсульту, ОСОБА_17 проживав і допомагав по господарству впродовж приблизно півроку (а. с. 87 т. 1 зворот), ОСОБА_28 про те, що ОСОБА_4 був дієздатним чоловіком, не потребував сторонньої опіки і догляду, його сестра ОСОБА_1 приїжджала в гості двічі на рік і не проживала з ним (а. с. 88 т. 1 зворот), ОСОБА_29 про те, що ОСОБА_4 був дієздатним чоловіком, не потребував сторонньої опіки і догляду, сестра ОСОБА_1 приїздила в гості, але постійно не проживала з ним (а. с. 89 т. 1 зворот).

Також відповідачем надано копію акту виконаних робіт від 05 травня 2014 року, копію договору про надання споживчого кредиту від 30 квітня 2018 року, копію видаткової накладної від 30 квітня 2014 року, у яких ОСОБА_4 зазначає місцем свого проживання АДРЕСА_2 (а. с. 121 - 123 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, судом першої інстанції були допитані свідки зі сторони позивача ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , та свідки зі сторони відповідача ОСОБА_11 , ОСОБА_30 , ОСОБА_12 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_15 .

ОСОБА_22 пояснила, що вона є сусідкою позивача в м. Києві, яка купила квартиру поруч із її квартирою дев`ять років тому, і в подальшому познайомилась з її молодшим братом ОСОБА_17 , який приїжджав на зиму до сестри, так як у нього не було місця роботи і він хотів працевлаштуватись. А влітку сестра їздила до брата в село допомагати на городі. Повідомила, що не знає, хворів ОСОБА_4 чи ні, мав втомлений вигляд.

ОСОБА_16 повідомила, що є сусідкою ОСОБА_4 , спадкодавець говорив їй, що їздив до сестри в м. Київ, так як йому знайшли роботу.

ОСОБА_20 повідомила, що була сусідкою ОСОБА_4 . Він приїжджав на зиму до сестри в м. Київ, а літом позивач приїжджала в село і допомагала йому по господарству. Вони проживали однією сім`єю. Позивач допомагала ОСОБА_4 фінансово, оплачувала квитанції за оплату житлово-комунальних послуг, придбавала продукти харчування, про що їй розказував сам ОСОБА_4 . Спадкодавець підробляв, але офіційно не працював в зв`язку з незадовільним станом здоров`я. Алкогольної залежності не було, вживав, як всі.

ОСОБА_23 повідомив, що він є сусідом позивача в м. Києві і бачив її брата, який приїжджав до сестри, особисто з ним не спілкувався. Позивача знає приблизно років дев`ять, як вони придбали квартиру, часто бачив її разом із братом, вважав, що вони мешкають разом. Не знає, працював ОСОБА_4 , але зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що деякі проблеми з роботою та здоров`ям у нього були.

ОСОБА_11 , який є рідним братом спадкодавця, повідомив, що ОСОБА_4 допомоги не потребував і проживав в м. Києві, коли там була робота для нього, був частково придатний до військової служби згідно комісії ВЛК, сам півроку доглядав за другом на прізвище ОСОБА_34 . Позивач проживала в селі разом із ОСОБА_4 півтора чи два місяці, коли почалась повномасштабна війна. ОСОБА_4 , коли працював у Києві, проживав декілька днів у ОСОБА_1 . ОСОБА_4 працював сантехніком. Догляду не потребував, працював, в тому числі займався фізичною роботою по господарству.

ОСОБА_30 , яка є дружиною ОСОБА_11 , повідомила, що спадкодавець не потребував догляду і періодично працював, при телефонному спілкуванні з нею, що відбувалося приблизно раз на місяць, ніколи не говорив, що не може себе обслуговувати.

ОСОБА_15 , яка є матір`ю відповідача, повідомила про те, що постійно, приблизно через день, спілкувалася з ОСОБА_4 в телефонному режимі, спадкодавець на здоров`я не скаржився і працював. Якщо ОСОБА_4 не перебував у запої, то був фінансово забезпеченим, оскільки мав дохід з підробітку, займався в тому числі ремонтом квартир. ОСОБА_1 з ним не проживала, приїжджала в гості.

ОСОБА_12 , який є рідним братом спадкодавця, повідомив про те, що ОСОБА_12 працював і не потребував догляду. З братом бачились приблизно вісім разів на рік, в основному на гробках.

ОСОБА_31 , яка є дружиною ОСОБА_12 , повідомила, що спадкодавець працював весь час, підробляючи в Обухові, Ірпені, Києві, приїжджав до них у гості, і не потребував догляду.

ОСОБА_33 повідомив, що є сусідом ОСОБА_1 у с. Черняхів, де проживає після початку воєнних дій, знає, що ОСОБА_4 постійно не працював, але підробляв. Вказав, що бачив у селі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Алкоголь вживав, але залежності у нього не було.

ОСОБА_32 , яка є тіткою відповідача ОСОБА_3 та проживає за однією адресою з ОСОБА_15 , повідомила, що спадкодавець проживав у с. Черняхів, періодично неофіційно працював у м. Києві, під час чого міг переночувати у ОСОБА_15 , вживав алкоголь і на здоров`я не скаржився. З сестрою не проживав і на її утриманні не перебував.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Предметом позову у цій справі є визнання права власності на спадкове майно за позивачем ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем другої черги за законом після смерті брата ОСОБА_4 , позов пред`явлено до ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_4 .

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно із статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).

Стаття 1259 ЦК України визначає підстави та порядок зміни черговості одержання права на спадкування.

Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду щодо застосування статті 1259 ЦК України (постанови від 18 лютого 2019 року у справі № 569/18047/17-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17, від 09 жовтня 2019 року у справі №552/8452/17, від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18, від 01 червня 2020 року у справі № 431/5445/19, від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц, від 27 серпня 2020 року у справі № 266/2391/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18, від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14, від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18), від 18 липня 2025 року у справі № 741/1428/23 (провадження № 61-785св25) та інші), суд може задовольнити позов щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування за наявності сукупності наступних обставин, встановлених у судовому порядку: 1) опікування над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (прихильне ставлення і спілкування, емоційна підтримка тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири тощо; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення позову щодо зміни черговості одержання права на спадкування необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин.

При цьому під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Звертаючись із даним позовом, позивач посилалася на ті обставини, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, що є підставами для визнання за нею права власності на спадкове майно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що позивач є спадкоємцем другої черги за законом як сестра померлого, а відповідач - спадкоємцем першої черги за законом як його дочка, та прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачем не було доведено тих обставин, що позивач протягом тривалого часу опікувалася та матеріально забезпечувала спадкодавця, а спадкодавець через похилий вік та тяжку хворобу перебував у безпорадному стані, та відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно.

Досліджуючи надані позивачем письмові докази перебування ОСОБА_4 на утриманні позивача з 2015 року, суд першої інстанції надав їм правильну оцінку та вмотивовано відхилив, зазначивши, що з наданих доказів не вбачається безпорадного стану спадкодавця, зокрема тяжкого захворювання або каліцтва.

Дослідивши надану позивачем медичну документацію, а саме довідку про причину смерті, де зазначено, що причина смерті хронічна серцева недостатність, рентген-знімки, консультативний висновок офтальмолога від 29 серпня 2023 року щодо втрати зору на праве око, висновок кардіолога від 10 листопада 2023 року щодо наявності гіпертонічної хвороби 3 ступеня з високим ризиком, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з вказаних письмових доказів вбачається, що спадкодавець мав захворювання серця, з яким спостерігався у лікаря, мав захворювання одного ока по зору і здорове друге око, мав захворювання кисті правої та лівої руки, проте вказані докази не є достатніми для висновку, що спадкодавець через тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки у наданих позивачем медичних документах не зазначається, що ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду за станом здоров`я, або про повну чи часткову втрату працездатності. Довідок МСЕК, якими би встановлювалась інвалідність спадкодавця в зв`язку з втратою працездатності, позивачем надано не було.

Судом першої інстанції надано належної оцінки показанням свідків і правильно виснувано, що показання свідків зі сторони позивача не підтверджують, що спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, а показання свідків зі сторони відповідача підтверджують, що спадкодавець не потребував сторонньої допомоги і догляду.

Апеляційний суд підтримує такі висновки, оскільки показаннями свідків з обох сторін підтверджується, що ОСОБА_4 вів активний спосіб життя, займався домашнім господарством, підробляв.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до записів у трудовій книжці спадкодавця останній звільнений з роботи слюсаря сантехніка 03 червня 2015 року за власним бажанням, однак відсутність записів про подальше працевлаштування спадкодавця не свідчить про те, що спадкодавець не працював в подальшому по цивільних договорах та отримував дохід для проживання.

Крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_4 також належала земельна ділянка пл. 3,05 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:302:0028 у Черняхівській сільській раді Кагарлицького району, яка перебувала у оренді ПрАТ «Агрофорт» на підставі договору оренди від 31 березня 2012 року строком дії 12 років (а. с. 131 т. 1), тобто наявними у справі доказами підтверджується додаткове джерело доходу спадкодавця у вигляді коштів від оренди землі.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про безпідставність доводів позивача, оскільки у розглядуваній справі ОСОБА_1 не доведено сукупності юридичних фактів, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України, для одержання права на спадкування разом із спадкодавцем тієї черги, яка має право на спадкування, та не заявлено відповідних вимог про одержання права на спадкування.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд відхиляє безпідставні доводи апеляційної скарги, що сама по собі обставина усунення позивача від можливості успадкувати майно, попри її фактичне співжиття із померлим та здійснення за ним догляду, вже є порушенням її суб`єктивного права, яке підлягає захисту відповідно до ст. 16, 1218, 1259 ЦК України. Такі доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах закону, що регулюють спірні правовідносини, оскільки позивач є спадкоємцем другої черги та не довела свого права на спадкування при наявності спадкоємця першої черги.

Доводи позивача про те, що позивач прийняла спадщину, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала із спадкоємцем, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки відмова суду першої інстанції в позові ґрунтується не на недоведеності позивачем прийняття спадщини у встановленому законом порядку, а на відсутності передбачених законом підстав для зміни черговості у спадкуванні.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 01 липня 2024 року в справі № 461/7330/15-ц, які стосуються факту прийняття спадщини шляхом постійного проживання зі спадкодавцем, від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21 про виникнення у спадкоємця права на спадщину, від 10 жовтня 2019 року у справі № 950/8495/17 щодо кола спадкоємців четвертої черги за законом висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду першої інстанції вищевикладеним висновкам Верховного Суду, на які міститься посилання в апеляційній інстанції, не суперечить.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на доказах, доводи апеляційної скарги, що в судовому засіданні стороною позивача доведено факт ведення спільного господарства та проживання позивача однією сім`єю з покійним братом впродовж п`яти років, надано достатньо доказів на підтвердження ведення спільного бюджету, спільних витрат по утриманню спадкового майна, лікування померлого та відсутність доходу для утримання померлим себе самостійно, понесення позивачем витрат на поховання брата, тобто реальні сімейні відносини впродовж останніх п`яти років.

Доводи апеляційної скарги, що стороною позивача подано свідчення свідків, які підтверджують спільне проживання з померлим та постійний догляд за ним, лікарські висновки про те, що спадкодавець мав хронічні захворювання, втрату працездатності та потребував сторонньої допомоги, докази фактичного ведення господарства, забезпечення ліками, доглядом та утриманням померлого, витрат по похованню, підтвердження витрат на утримання спадкового будинку, сплати комунальних послуг, утримання майна в належному стані, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові про визнання права власності на спадкове майно.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на положення ч. 3 ст. 1259 ЦК України, оскільки такої частини у ст. 1259 ЦК України не існує.

Не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції допустив односторонню оцінку доказів та порушення принципів змагальності, не врахував письмові докази, подані позивачем (медичні висновки, листи з лікарень, довідки), заяву про спростування свідчень відповідача на підставі лікарських висновків, які спростовують твердження про відсутність потреби у догляді та можливість самостійного заробітку чи працевлаштування померлого до моменту смерті, проігнорував правові позиції Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не витребував або не ініціював витребування додаткових доказів, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, хоча відповідно до ст. 13, 76 - 78 ЦПК України мав таку можливість, якщо вважав, що свідчення є суперечливими, не ґрунтуються на вимогах ст. 81 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; ч. 4 ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; ч. 2 ст. 13 ЦПК України, згідно якої збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таких випадків судом першої інстанції встановлено не було, крім того, позивач не зазначає, які саме докази, на її думку, суд першої інстанції мав витребувати і у кого саме, а також, які обставини дані докази могли би підтвердити.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, апеляційний суд виходить із наступного.

28 квітня 2025 року ОСОБА_3 в особі представника Петренко А.С. подала до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, зазначивши, що в зв`язку з розглядом даної справи відповідач ОСОБА_3 понесла судові витрати, оскільки була вимушена захищати своїх права та інтереси та звернутись за таким захистом своїх прав до адвоката, в зв`язку з чим витратила на правову допомогу 42000 грн., що пов`язане з підготовкою процесуальних документів по справі (написанням заяви про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, відзиву на позовну заяву, адвокатського запиту, заперечення на позовну заяву, заяви про виклик та допит свідків, письмових заперечень на клопотання про долучення доказів), участь в судових засіданнях по справі.

До заяви надано копію договору № 26/11/24 про надання адвокатом правової допомоги, укладену ОСОБА_3 із адвокатом Петренко А.С., п. 1.7 якого передбачено, що розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків визначаються сторонами в додатках до цього договору (а. с. 29 т. 2), копію додатку № 1 до договору № 26/11/24, згідно якого, адвокат здійснює представлення інтересів клієнта та юридичний супровід у Кагарлицькому районному суді Київської області по справі № 368/1750/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності; вартість робіт, вказаних у п. 1 цього додатку, складається з фіксованої частини у розмірі 18000 грн., які сплачуються на момент укладення договору та оплати за участь адвоката в судовому засіданні у розмірі 4000 грн. за одне судове засідання, які сплачуються перед кожним судовим засіданням, у якому адвокат приймає участь. Підтвердженням належного виконання зобов`язання по оплаті вартості робіт, передбачених п. 2 цього договору, є прибутковий касовий ордер, квитанція до прибуткового касового ордеру про отримання грошей за відповідним договором або перерахування вказаного розміру вартості робіт на розрахунковий рахунок адвоката (а. с. 30 т. 2); копії квитанцій до прибуткового касового ордеру від 05 грудня 2024 року на суму 4000 грн., від 26 листопада 2024 року на суму 18000 грн., від 06 січня 2025 року на суму 4000 грн., від 29 січня 2025 року на суму 4000 грн., від 29 березня 2025 року на суму 4000 грн., від 03 березня 2025 року на суму 4000 грн., від 22 квітня 2025 року на суму 4000 грн. (а. с. 31 - 32 т. 2).

Відповідачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до 5000 грн., посилаючись на те, що перелік наданих послуг не містить інформації про фактично витрачений час на підготовку документів, а також не обґрунтовує участі представника відповідача у засіданні 31 березня 2025 року, яке не відбулося. На думку представника позивача, сума правничих витрат є завищеною та не була заявлена при поданні первинного процесуального документа, таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 141 ЦПК України витрати понад 18000 грн. не можуть бути враховані. Сума, зазначена до стягнення відповідачем в розмірі 42000 грн., подана без дотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, також розмір відшкодування судових витрат не повинен бути непропорційним до предмета спору, також витрати не були фактично здійснені відповідачем.

Частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції встановив, що сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку в розмірі 18000 грн. На час подання цього розрахунку суми судових витрат на правничу допомогу відповідач могла передбачити істотно більшу суму витрат на правничу допомогу про участь в шести судових засіданнях, при цьому в попередньому розрахунку не зазначено, що вартість робіт складається не лише з фіксованої частини в розмірі 18000 грн., а й з оплати за участь адвоката в судовому засіданні в розмірі 4000 грн. за одне засідання. Тому суд відмовив відповідачу у відшкодуванні судових витрат на правничу допомогу в частині такого перевищення 18000 грн., так як відповідач не довела, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку, і за клопотанням представника позивача зменшив витрати на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу, до 16000 грн., так як не надано доказів написання адвокатського запиту до медичного закладу, вартість роботи якої зазначено 1500 грн., і завищено суму 1500 грн. за написання заяви про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції на 500 грн.

Апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

У частині восьмій статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу сторона у справі зобов`язана надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.

Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Відповідно до ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, зазначено, що:

«У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Обґрунтувань поважності причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі, заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не містить (а. с. 1-3 виділених матеріалів). Таким чином, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі».

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 757/33206/22-ц (провадження № 61-8292св24) зазначено, що: «тлумачення частини першої статті 246 ЦПК України та частини восьмої статті 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що у випадку, якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. А у разі закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України (п`ять днів після ухвалення рішення суду), - також і поважні причини пропуску цього строку. За відсутності обґрунтування поважних причин строку подання таких доказів до закінчення судових дебатів у справі чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат. Натомість наслідком закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, є залишення заяви без розгляду».

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_3 та стягуючи з ОСОБА_1 на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 16000 грн., суд першої інстанції у додатковому рішенні від 26 травня 2025 року не врахував, що копії квитанцій до прибуткового касового ордеру 05 грудня 2024 року на суму 4000 грн., від 26 листопада 2024 року на суму 18000 грн., від 06 січня 2025 року на суму 4000 грн., від 29 січня 2025 року на суму 4000 грн., від 29 березня 2025 року на суму 4000 грн., від 03 березня 2025 року на суму 4000 грн., від 22 квітня 2025 року на суму 4000 грн., знаходились у розпорядженні сторони відповідача на час ухвалення рішення суду першої інстанції 23 квітня 2025 року, однак до суду були надані лише разом із заявою про ухвалення додаткового рішення від 28 квітня 2025 року, при цьому поважних причин неподання цих доказів стороною відповідача не зазначено.

Враховуючи, що відповідачем ОСОБА_3 було подано докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, після ухвалення рішення, та не обґрунтовано поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судового розгляду, суд першої інстанції мав дійти висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу відповідно до ст. 246 ЦПК України, однак необґрунтовано частково задовольнив її.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Виходячи із вищевикладеного, додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 26 травня 2025 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову ОСОБА_3 у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 26 травня 2025 року задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 26 травня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Заяву ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.