ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

01 жовтня 2025 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 488/5240/24

Номер провадження: 22-ц/819/1028/25

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Базіль Л.В., Приходько Л.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Шестакової Я.В., у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» до ОСОБА_1 про стягнення коштів на навчання,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з позовом мотивуючи його тим, що 11.12.2023 року ОСОБА_1 звернулася до керівника Комунального підприємства «Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» з заявою про прийняття її в учбово-виробничий центр на курси з підготовки водіїв тролейбуса з 11.12.2023 року. Позивач уклав з відповідачкою договір № 536 від 11.12.2023 року про надання послуги із навчання відповідача за професією водій тролейбуса. Строк навчання 14 тижнів. Відповідачка відвідувала заняття з 11.12.2023 року по 13.03.2024 року включно. Наказом № 81/К від 13.03.2023 року визначено, що відповідачка закінчила курси навчання водіїв тролейбуса, склала державну кваліфікаційну атестацію та отримала кваліфікацію «Водій тролейбуса 3 класу». Цим же наказом ОСОБА_1 було відраховано з групи здобувачів освіти у зв`язку із закінченням повного курсу навчання. Згідно з умовами Договорів №536 та №536 відповідачка зобов`язалася після закінчення навчання і складання іспитів відпрацювати на підприємстві не менше 2 років. Однак, ОСОБА_1 свої зобов`язання по договору не виконала, не відпрацювала на підприємстві 2 роки. Оскільки відповідачкою було завдано позивачу матеріальну шкоду, у зв`язку з порушенням нею своїх зобов`язань за договором №537 від 11.12.2023 року, яка складає 55881,12 грн, згідно з фактичним кошторисом витрат на навчання здобувача освіти на курсах підготовки водіїв тролейбуса, просили стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» витрати на навчання на курсах підготовки водіїв тролейбуса в сумі 55881,12 грн та судовий збір.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04 червня 2025 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» витрати на навчання на курсах підготовки водіїв тролейбуса в сумі 55881,12 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність доводів позивача щодо надання відповідачці освітніх послуг за договором від №536 та №537 від 11.12.2023 року та те, що відповідачка порушила умови договору, не відпрацювавши на підприємстві обумовлений договором термін водієм тролейбусу з причин, які не зазначені в ч. 5 ст. 34 ЗУ «Про зайнятість населення» та наділяли б її правом не відшкодовувати роботодавцю витрати за навчання.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення яким відмовити в задоволення позовних вимог або зменшити стягнуту з відповідачки суму боргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Посилається на те, що фактично вона отримала стипендію у розмірі набагато меншому, ніж зазначає позивач. Також зазначає про те, що була змушена звільнитись з роботи, оскільки повинна була доглядати за хворим батьком, про що повідомила позивача. Також, вказує, що розписку про повернення боргу написала під тиском, оскільки їй погрожували звільненням по статті.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

11.12.2023 року ОСОБА_1 звернулась до керівника КП ММР «Миколаївелектротранс» із заявою про прийняття її в учбово-виробничий центр на курси з підготовки водіїв тролейбуса, що підтверджується копією заяви від 11.12.2023 року.

Між позивачем та відповідачем 11.12.2023 року було укладено договори №536 про надання послуг із навчання та №537 про відпрацювання за сплату за навчання. 11.12.2023 року наказом №461/К-тр відповідачку було прийнято на курси з підготовки водіїв та 13.03.2024 року наказом №81/К-тр визнано відповідача таким, який закінчив навчання, отримавши кваліфікацію «водій тролейбуса 3 класу».

Згідно наказу № 139К-тр від 11.04.2024 року відповідачку прийнято на роботу водієм тролейбуса КП ММР «Миколаївелектротранс» на підставі її заяви.

Відповідно п. 2.3 Договору №536 та п.1.1, п.2.5 Договору №537 від 11.12.2023 року, укладених сторонами, ОСОБА_1 , в забезпечення безкоштовного навчання, зобов`язувалась відпрацювати на підприємстві не менше 2 років з моменту закінчення навчання.

Однак, відпрацювавши з 11.04.2024 року по 03.09.2024 року, відповідачка звільнилася з роботи за власним бажанням, що підтверджується копією наказу підприємства №377/К-тр від 03.09.2024 року. Причиною звільнення, згідно наданих пояснень суду, зазначила погіршення стану здоров`я з посиланням на висновок лікарсько-консультативної комісії та медичні довідки про обстеження.

Згідно розписки ОСОБА_1 від 30.08.2024 року остання зобов`язалась щомісячно, починаючи з 01.10.2024 року вносити в касу підприємства або перераховувати на рахунок підприємства 3000 грн до повної виплати боргу по витратам за її навчання 55881,12 грн.

Позиція апеляційного суду

Згідно частини першої ст.368 ЦПК України, в апеляційному суді справа розглядається за правилами розгляду справ у суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною третьою ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її розгляд здійснюється у письмовому провадженні, без виклику сторін.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Стаття 43 Конституції України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

У преамбулі Закону України «Про зайнятість населення» зазначено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття.

Згідно із статтею 34 цього ж Закону професійне навчання - набуття та удосконалення професійних знань, умінь та навичок особою відповідно до її покликання і здібностей, що забезпечує відповідний рівень професійної (повної або часткової) кваліфікації, компетентності для професійної діяльності та конкурентоспроможності на ринку праці.

Система професійного навчання охоплює: 1) осіб, які проходять первинну професійну підготовку в закладах освіти та інших установах, що здійснюють або забезпечують підготовку кваліфікованих робітників і фахівців; 2) працівників, які проходять первинну професійну підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації впродовж трудової діяльності; 3) безробітних, які шукають роботу і потребують первинної професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації.

Підвищення конкурентоспроможності працівників на ринку праці відповідно до вимог сучасного виробництва та сфери послуг здійснюється шляхом забезпечення ефективного функціонування та розвитку системи професійного навчання працівників, сприяння у проведенні їх професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання.

З цією метою роботодавець у порядку, передбаченому законодавством, колективним договором і угодами, періодично організовує для працівників професійне навчання, перепідготовку та підвищення кваліфікації.

Роботодавець має право укладати з працівниками або іншими особами, які не перебувають з ним у трудових відносинах, за їх згодою договори про направлення їх до закладів освіти для професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації.

Зазначеним договором на працівника або іншу особу, яка направляється на навчання, може бути покладено обов`язок відпрацювати на посаді відповідно до отриманої кваліфікації в такого роботодавця після закінчення навчання протягом погодженого сторонами строку, який повинен бути порівнянний з обов`язками, що взяв на себе роботодавець щодо оплати та строку навчання, але не більше ніж три роки. У разі відмови працівника або іншої особи відпрацювати в роботодавця протягом погодженого з ним строку, звільнення з роботи до закінчення такого строку працівник або інша особа зобов`язані відшкодувати роботодавцю витрати, пов`язані з оплатою навчання, або їх частину пропорційно відпрацьованому строку на умовах, що визначаються договором. Працівник або інша особа не зобов`язані відшкодовувати роботодавцю витрати, пов`язані з навчанням, якщо вони не стали до роботи або були звільнені з роботи з таких підстав: 1) установлення інвалідності; 2) звільнення за ініціативою роботодавця, що не пов`язане з учиненням працівником протиправних дій; 3) призов на військову службу чи направлення на альтернативну (невійськову) службу; 4) за власною ініціативою у зв`язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства, колективних угод, колективного або трудового договору; 5) догляд за дитиною з інвалідністю та (або) особою з інвалідністю I групи (незалежно від причини інвалідності).

Договірне зобов`язання це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважались такими.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначено, що «вирішуючи спори про стягнення коштів за навчання судам слід керуватися таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно- правовим договірним зобов`язанням.

Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.

На переконання Великої Палати Верховного Суду покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті, які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасних умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах» (пункти 66-68).

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які містяться у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17), від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (провадження № 61-1116св17), від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (провадження № 61-26840св18), від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (провадження № 61-14476св18), від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (провадження № 61-32084св18), від 26 червня 2019 року у справі № 607/7122/17-ц (провадження № 61-27937св18).

Судом першої інстанції, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами була укладена угода про здобуття відповідачкою професійної освіти та передбачений обов`язок одержувача послуги після закінчення відповідного навчання відпрацювати два роки, або у разі розірвання договору - відшкодувати підприємству збитки згідно кошторису витрат на професійно-технічне навчання учня. Таке зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.

Зважаючи на те, що Договір між сторонами був розірваний до закінчення визначеного ними строку за ініціативи позивачки та відсутні визначені частиною 5 статті 34 Закону України «Про зайнятість населення», обставини, за наявності яких працівник або інша особа, які проходять професійне навчання, не зобов`язані відшкодовувати роботодавцю витрати, пов`язані з навчанням, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення фактичної вартості навчання ОСОБА_1 за період з 11.12.2023 року по 13.03.2024 року, а саме 55881,12 грн, що відповідає викладеним нормам цивільного права та умовам договору, який є обов`язковим для сторін та до виконання.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не мала змоги працювати, оскільки повинна була доглядати за хворим батьком, оскільки зазначене не є обставиною визначеною частиною 5 статті 34 Закону України «Про зайнятість населення», за наявності якої вона не зобов`язана відшкодовувати роботодавцю витрати, пов`язані з її навчанням.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається представник відповідачки, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 , що питання відстрочення та розстрочення судового рішення вирішується виключно судом, який ухвалив таке рішення у порядку, визначеному статтею 435 ЦПК України, а тому остання не позбавлена права звернутися з відповідною заявою про розстрочення виконання рішення суду до Херсонського міського суду Херсонської області.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, визначених п.п. а-г, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.В. Радченко

Судді Л.В. Базіль

Л.А. Приходько