КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Житлово-будівельного кооперативу «Квазар-7», поданою представником Ярошенком Дмитром Валерійовичем, на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 року, постановлену під головуванням судді Сенюти В.О., у місті Києві, у справі за заявою Житлово-будівельного кооперативу «Квазар-7» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ЖБК «Квазар-7» звернулось до суду першої інстанції із заявою про видачу судового наказу, відповідно до якої просило видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЖБК «Квазар-7»заборгованості за житлово-комунальні послуги з управління багатоквартирним будинком за період з квітня 2019 року по травень 2025 року в розмірі 17 099,59 грн. Також ЖБК «Квазар-7»просило стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати в сумі 3 102,80 грн, з яких 302,80 грн судовий збір та 2 800 грн витрат на правову допомогу.

Подану заяву про видачу судового наказу ЖБК «Квазар-7»мотивувало тим, що ЖБК «КВАЗАР-7» здійснює експлуатацію та ремонт належного йому житлового фонду, прибудинкової території за рахунок кооперативу. Кошти кооперативу складаються, у тому числі, із внесків члені кооперативу на експлуатацію житлового будинку та утримання прибудинкової території і штату кооперативу в розмірах, необхідних для покриття фактичних витрат на ці потреби.

17 червня 2008 року загальними зборами ЖБК «Квазар-7»затверджено витрати на господарчі потреби з кожної квартири в сумі 0,36 грн за 1 кв м опалювальної площі, «приведеної» площі балконів і лоджій.

15 червня 2017 року загальними борами ЖБК «Квазар-7»було затверджено внесок в утримання будинку та прибудинкової території, а саме 4.21 грн з 1 кв.м. для квартир першого поверху; 4,91 грн за 1 кв.м. для квартир розташованих вище першого поверху.

15 жовтня 2019 року загальними зорами ЖБК «Квазар-7»затверджено витрати на ремонт будинків по 1,60 грн з 1 кв м опалювальної площі кожної квартири.

16 листопада 2023 року загальними борами ЖБК «Квазар-7»було затверджено внесок на утримання будинку та прибудинкової території:5,74 грн з 1 кв.м. для квартир першого поверху; 6,74 грн за 1 кв.м. для квартир розташованих вище першого поверху.

18 грудня 2023 року загальними зборами ЖБК «Квазар-7»було знято нарахування тарифу на господарчі потреби в сумі 0,36 грн на 1 метр опалювальної площі та «приведеної площі балконів та лоджій».

В заяві вказано, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , з наступними характеристиками: опалювальна площа: 49.5 кв м; площа балкону: 1.9 кв м.

В заяві також зазначено, що станом на день звернення до суду із заявою про видачу судового наказу у ОСОБА_2 утворилась заборгованість з червня 2017 - 270,87 грн, яка складається з: 252,37 грн - утримання будинку та прибудинкової території (51.4 кв м (загальна площа) х 4,91 грн); 18,50 грн - витрати на господарчі потреби ЖБК «Квазар-7» (51.4 кв м х 0,36 грн).

3 жовтня 2019 - 350,07 грн, які складаються з: 252,37 грн - утримання будинку та прибудинкової території (51.4 кв м х 4,91 грн); 18,50 грн - витрати на господарчі потреби ЖБК «Квазар-7» (51.4 кв.м. х 0,36 грн); 79,20 грн - витрати на ремонт будинку (49.5 кв.м. (опалювальна площа) х 1,60 грн).

3 грудня 2023 - 444,14 грн, які складаються з 346,44 грн - утримання будинку та прибудинкової території (51.4 кв.м. х 6,74 грн); 18,50 грн - витрати на господарчі потреби ЖБК «КВАЗАР-7» (51.4 кв.м. х 0,36 грн); 79,20 грн - витрати на ремонт будинку (49.5 кв.м. (опалювальна площа) х 1,60 грн).

3 січня 2024 - 425.64 грн, які складаються з: 346,44 грн - утримання будинку та прибудинкової території (51.4 кв.м. х 6,74 грн); 79,20 грн - витрати на ремонт будинку (49.5 кв.м. (опалювальна площа) Х 1,60 грн ).

Не зважаючи на викладене ОСОБА_2 систематично не сплачує на користь ЖБК «Квазар-7»кошти за надані житлово-комунальні послуги у зв`язку з чим станом на дату подання даної заяви підлягає стягненню кошти в сумі 17 099,59 грн, які складаються з основної заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг (з квітня 2019 року по травень 2025).

Враховуючи зазначені обставини, ЖБК «Квазар-7» просило задовольнити їх заяву та видати судовий наказ про стягнення вказаної вище заборгованості.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 рокувідмовлено ЖБК «Квазар-7» у задоволенні заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за надані послуги з постачання природного газу.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ЖБК «Квазар-7» - Ярошенко Д.В. подало апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що оскаржувана ухвала є невмотивованою, необґрунтованою та такою, яка постановлено з грубим порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що розрахунок заборгованості наданий заявником не містить тарифів послуг, які надавалися, що нібито унеможливлює перевірку походження заборгованості, а також з наданих документів не можливо встановити площу квартири та поверх на якому розташована квартира АДРЕСА_1 ; з моменту виникнення права вимоги нібито пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену ст. 257 ЦК України.

Судом не враховано, що згідно п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України, під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, про що зазначається у судовому наказі.

Отже, суд першої інстанції не має правових підстав розглядати обґрунтованість заявлених вимог по суті (оцінювати правильність та обґрунтованість розрахунків), в виключно має перевірити чи виникло у заявника право вимоги, за якою подано заяву про видачу судового наказу, що узгоджується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, ЖБК «Квазар-7» просило скасувати ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу мотивував своє рішення тим, що розрахунок заборгованості, який наданий заявником не містить тарифів послуг, які надавалися, що унеможливлює перевірку походження заборгованості, а також з наданих документів не можливо встановити площу квартири та поверх на якому розташована квартира АДРЕСА_1 ; з моменту виникнення права вимоги нібито пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену ст. 257 ЦК України.

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.3 ст.19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно із ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 161 ЦПК України передбачає перелік вимог, за якими може бути видано судовий наказ. Так, зокрема, п.3 ч.1 вказаної статті передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Частиною 2 статті 161 ЦПК України визначено, що особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Статтею 163 ЦПК України визначено форму і зміст заяви про видачу судового наказу. Відповідно до положень вказаної статті заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу наведено у статті 165 ЦПК України.

Відповідно до положень статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Матеріалами справи підтверджено, що заявником було надано відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське Бюро технічної інвентаризації», з якої вбачається, що боржник є власником квартири АДРЕСА_1 ; відповіді Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, з якої вбачається, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на обслуговуванні ЖБК «КВАЗАР-7» в частині надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових території; Статуту ЖБК «КВАЗАР-7», з положень п. 6.2.1., 6.2.3., 6.2.4., якого вбачається, що члени кооперативу зобов`язані здійснювати оплату спожитих житлово-комунальних послуг, та такий обов`язок виникає з моменту набуття права власності на квартиру або її частину; протоколів загальних зборів ЖБК «КВАЗАР-7», з яких вбачається встановлення тарифів; розрахунок суми боргу сформований КК «Центр комунального сервісу», з якого вбачається, що у боржника наявна заборгованість у сумі 17 099,59 грн.

Згідно пункту 2 частини третьої статті 100 ЦПК України (у редакції до 15 грудня 2017 року) наявність спору про право була підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, що вирішувалося суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мали ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога могла бути вирішена лише у позовному провадженні.

Однак, на момент подання заяви про видачу судового наказу у даній справі (10 липня 2025 року) вказану підставу для відмови у прийнятті заяви (коли із заяви і поданих документів вбачається спір про право) - виключено, а Розділ ІІ ЦПК України «Наказне провадження» діє у новій редакції.

Зокрема, згідно до положень, викладених у ч. 1 ст. 165 ЦПК України Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 2-1) заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Разом з тим, згідно п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України, під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, про що зазначається у судовому наказі.

Таким чином, суд не вправі розглядати обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (оцінювати правильність та обґрунтованість розрахунків).

А відтак, висновок суду першої інстанції про те, що надані докази не відображають безспірність вимоги заявника, не відповідає вимогам процесуального закону.

Натомість у подальшому, після видачі судового наказу, боржник у заяві про скасування судового наказу може зазначити про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача (п. 5 ч. 3 ст. 170, ч. 3 ст. 171 ЦПК України), що є передбаченою процесуальним законом підставою для скасування судового наказу.

Даних обставин судом першої інстанції при розгляді справи враховано не було.

Також, відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту виникнення права вимоги у заявника пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги.

Колегія апеляційного суду не може погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (КОВІД-19)", відповідно до якого розділ "Прикінцеві положення" ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (КОВІД-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Строк карантину неодноразово продовжувався, в зв`язку з чим карантин в Україні діяв в період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.

Крім того, згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема п. 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Зважаючи на те, що заява про видачу судового наказу подана до суду у липні 2025 року, а заборгованість, яку заявник просить стягнути шляхом видачі наказу, виникла з травня 2019 року, строки позовної давності продовжені законом до моменту їх спливу, у суду не було передбачених законом підстав для відмови у видачі наказу з підстав подачі заяви за межами позовної давності.

Отже, висновок суду про відмову у видачі судового наказу з підстав пропуску позовної давності ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, з вищенаведених підстав колегія суддів не погоджується з постановленою ухвалою та вважає, що відповідно до вимог статті 379 ЦПК України остання підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Квазар-7», поданою представником Ярошенком Дмитром Валерійовичем, задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 рокускасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді:

________________ _______________ _____________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв