Справа № 182/5433/25
Провадження № 2/0182/3638/2025
У Х В А Л А

Іменем України

30.09.2025 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу -

В С Т А Н О В И В :

До Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2025 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху, виходячи з наступного.

Як вбачалось з матеріалів справи, відповідач по справі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився в Арабській Республіці Єгипет, м.Дакахлія, та має громадянство Арабської Республіки Єгипет. При цьому, в позовній заяві позивачка зазначала, що відповідач проживає за межами України, а саме: АДРЕСА_1 , і відомостей щодо місця реєстрації ОСОБА_2 на території України позивачкою зазначено не було, що дало суду підстави вважати, що відповідач на території України зареєстрованим не значиться і фактично не проживає.

Суддя в ухвалі про залишення позовної заяви без руху звернула увагу позивачки на ту обставину, що порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, має ряд особливостей та основними, в даному випадку, є питання про те, чи підсудна справа судам України, зокрема, Нікопольському міськрайонному суду Дніпропетровської області, та визначення закону, відповідно до якого буде проводитися розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.60 вищевказаного Закону України, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Однак, позивачка не підтвердила жодними доказами останнє зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання або перебування відповідача на території України і, тим більше, на території Нікополя та Нікопольського району, а у разі, якщо місце реєстрації проживання або перебування відповідача невідомо або відсутнє в межах України, необхідно додати до позовної заяви докази місцезнаходження майна відповідача, останнього відомого зареєстрованого місця його проживання або перебування чи постійного заняття (роботи). Однак, позивач не надала жодних доказів на підтвердження зазначених вимог, що перешкоджає суду належним чином встановити підсудність даної справи.

Таким чином, позивачці слід було підтвердити обставини, які свідчать про підсудність даної справи саме Нікопольському міськрайонному суду Дніпропетровської області.

Окрім цього, в ухвалі суду було зазначено про те, що, якщо відповідач має зареєстроване місце проживання чи перебування за межами України, то ч.1 ст.498 ЦПК України, яка кореспондується із ч.1 ст.80 Закону України «Про міжнародне приватне право», передбачає, що, у разі, якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутись з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Тобто, саме на позивача покладається обов`язок забезпечити подання до суду належно оформлених, перекладених, нотаріально посвідчених документів, після чого вони направлятимуться судом до Міністерства юстиції України.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суддя прийшла до висновку, що позовна заява подана з суттєвими недоліками, які слід усунути.

Ухвала Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2025 року позивачці була направлена на електронну пошту, яка була вказана в позовній заяві, та 29 вересня 2025 року на виконання вищевказаної ухвали суду від позивачки надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких зазначено наступне.

Так, на виконання ухвали суду, позивачка долучила витяг з реєстру територіальної громади від 28 грудня 2023 року, який вважає належним та допустимим доказом, та вказує, що позовна заява відповідає вимогам чинного законодавства і наявні підстави для відкриття провадження по справі.

Суддя, ознайомившись з додатковими поясненнями та долученими доказами, вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з долученого витягу з реєстру Червоногригорівської територіальної громади, сформованого 28 грудня 2023 року, ОСОБА_2 , станом на 28 грудня 2023 року, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Тобто, з поданих документів вбачається, що відповідач по справі, станом на 2023 рік, був зареєстрований на території Нікопольського району на яку розповсюджується територіальна підсудність Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Однак, як суд вказував в ухвалі від 24 вересня 2025 року, на виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, було направлено запит для встановлення інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи та, згідно отриманої відповіді № 1810835 від 24 вересня 2025 року, встановлено, що ОСОБА_2 на території України зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку не значиться. Тому, в ухвалі суду від 24 вересня 2025 року мітилось зазначення, що стороні позивача слід надати суду докази щодо останнього зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання або перебування відповідача, які стороною позивача було надано.

Однак, відсутність місця реєстрації відповідача не було єдиною підставою для залишення позовної заяви без руху.

Так, зокрема, в позовній заяві містилось зазначення в графі «відповідач» - анкетних даних, які свідчили про проживання відповідача за межами України, а саме: АДРЕСА_1 . Тому, позивачці було роз`яснено про те, що ч.1 ст.80 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що, у разі, якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутись з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У такому разі, саме на позивача покладається обов`язок забезпечити подання до суду належно оформлених, перекладених, нотаріально посвідчених документів, після чого вони направлятимуться судом до Міністерства юстиції України.

Однак, позивачкою вищевказані вимоги Ухвали суду виконані не були, що перешкоджатиме розгляду справи по суті.

Суддя, звертає увагу позивачки на ту обставину, що, відповідно до загальних норм процесуального Кодексу, права та обов`язки сторін є рівними і сторони спору мають право на справедливий суд та обов`язок сприяти суду у справедливому розгляді справи, шляхом добросовісної поведінки та надання доказів, а саме: звернення особи до суду з позовною заявою не спричиняє безумовного відкриття провадження у справі, оскільки суддя, відкриваючи провадження, перевіряє, зокрема, чи дотрималась особа, яка подала позовну заяву, порядку здійснення права на звернення до суду. Процесуальним наслідком недотримання позивачем умов реалізації права на звернення до цього суду з позовною заявою є залишення її без руху або її повернення в разі не усунення недоліків.

З огляду на викладене, суддя може вирішити питання про відкриття, повернення чи відмову у відкритті провадження по справі, яка не була належним чином оформлена та містила недоліки, лише після їх усунення.

Здійснивши аналіз норм законодавства, можна зробити висновок, що, як суд, так і особа, яка подала позовну заяву, наділена низкою процесуальних прав та обов`язків, зокрема, в разі подання особою позовної заяви, оформленої з порушенням вимог статей 175 і 177 ЦПК України, або без сплати судового збору за подання такої позовної заяви, суддя зобов`язаний постановити ухвалу про залишення позову без руху із зазначенням його недоліків.

Також, слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі, й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо), не є порушенням права на справедливий судовий захист.

З урахуванням вище викладеного, позивач, відповідно до ухвали суду від 24 вересня 2025 року, не виконала вимоги, а тому, згідно ч.3 ст. 185 ЦПК України, матеріали позовної заяви вважаються неподаними і повертаються позивачу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.175, 177, 185, 353 ЦПК України, суддя -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - вважати неподаною та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що, згідно з ч.7 ст.185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал