Справа № 487/3035/24 Головуючий у 1-й інстанції Лагода А. А.
Провадження № 22ц/812/1679/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

2 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

поданою від її імені адвокаткою Сікорською Іриною Станіславівною,

на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 7 серпня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Лагоди А. А. у місті Миколаєві о 09 год 20 хв зі складанням повного судового рішення, у справі

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Коллект Центр»

до ОСОБА_2

про стягнення кредитної заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 72 059 грн 88 коп. кредитної заборгованості, яка складається з: 5 999 грн боргу за тілом кредиту та 66 059 грн 89 коп. боргу за процентами.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що 29 листопада 2020 року відповідачкою за допомогою використання одноразового ідентифікатора акцептовано оферту Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Інфінанс» на укладення договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/3 на суму 6 000 грн строком користування кредитом 20 днів та зі строком дії договору в три роки.

За умовами заявки-анкети, пропозиції укласти договір та акцепту оферти товариство надало позичальниці 6 000 грн строком на 20 днів зі сплатою 1,75% (638,75% річних) за кожен день користування кредитом за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації, та з номінальною процентною ставкою 1,75% (638,75% річних) з один день користування кредитом, яка застосовується у випадках, передбачених правилами та із застосуванням максимальної процентної ставки у розмірі 3,5% (1277,5% річних) за умови неналежного виконання умов договору з повернення кредиту протягом 20 днів.

Внаслідок невиконання позичальницею своїх зобов`язань виникла заборгованість, яка передана первісним кредитором іншому за договором факторингу і в подальшому позивачу на підставі договору відступлення права вимоги, та на час звернення товариства до суду борг ОСОБА_3 складає : за тілом кредиту суму в розмірі 5 999 грн 99 коп. та 161 139 грн 87 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом та порушення умов зобов`язання, з яких позивач просить стягнути лише 66 059 грн 88 коп. процентів, а усього стягнути з позичальниці борг на суму 72 059 грн. 88 коп.

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 3 травня 2024 року позов ТОВ «Коллект Центр» задоволено частково, ухвалено про стягнення з відповідачки на користь позивача 72 059 грн 88 коп. Розподілено судові витрати. В іншій частині відмовлено за необґрунтованістю.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 9 вересня 2024 року виправлено описку у рішенні суду та виконавчому листі.

23 травня 2025 року відповідачка, діючи через свою представницю ОСОБА_4 , звернулась з заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на необізнаність про розгляд справи та неповне дослідження судом обставин справи та їх невідповідність фактичним обставинам, просила його скасувати та призначити справу до розгляду.

У червні 2025 року позивач надав заперечення на заяву ОСОБА_1 про скасування заочного рішення, посилаючись на ті обставини, що відповідачка належно повідомлялась судом про розгляд справи за зазначеною нею у договорі адресою, рішення було оприлюднено на сайті ЄДРСР, а тому вважав відсутніми підстави для перегляду заочного рішення. Спростував її заперечення по суті ухваленого рішення.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 6 червня 2025 року заяву відповідачки, подану від її імені представницею ОСОБА_4 , задоволено, заочне рішення Заводського районного суду від 3 травня 2024 року скасовано, та справу призначено до розгляду.

9 червня 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свою представницю Захар`єву Я. В., подала відзив на позовну заяву, в якому вважала позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами факт надання первісним кредитором грошових коштів, а надана квитанція ТОВ «Універсальні платіжні рішення» не може слугувати підтвердженням такого факту. Також у матеріалах справи відсутні первісні бухгалтерські документи.

Крім того, на її думку, відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 155 139 грн 88 коп. є значно більшими, ніж сума виданого тіла кредиту, суперечать принципам розумності та добросовісності, та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальниці, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів.

Заперечувала щодо витрат позивача на правничу допомогу, вважаючи їх завищеними та неспівмірними зі складністю справи, через однотипність позовів, які подаються від імені позивача, також вартість правової допомоги значно перевищує суму боргу за договором.

Зазначала, про те, що позивач не довів набуття права вимоги за спірним кредитним договором та не довів порушення його прав, а також наявність права на звернення до суду із цим позовом.

У відповіді на відзив позивач спростував доводи відповідачки, викладені у відзиві на позовну заяву, зазначивши про доведення ним усіх обставин, які є істотними для вирішення цієї справи, як от перерахування коштів та набуття права вимоги за договором укладеним з позичальницею та зазначив про нарахування відсотків за користування кредитом у відповідності до умов договору, розмір яких до того ж зменшено позивачем. Наполягав на стягненні витрат на правничу допомогу у зазначеному в позові розмірі.

У червні 2025 року позивач звернувся з клопотанням про витребування доказів видачі відповідачці платіжної картки зазначеної у кредитному договорі в АТ «Універсалбанк» та докази зарахування кредитних коштів на цю платіжну картку

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 8 липня 2025 року витребувано в АТ «Універсал Банк» відомості про те, чи видавалась ОСОБА_1 платіжна картка № НОМЕР_1 , докази зарахування суми виданого кредиту на картку, ідентифікаційні дані власника картки, інформацію щодо номеру телефону, який використовується для здійснення операцій та чи зазначено в анкетних даних позичальниці номер телефону НОМЕР_2 .

30 липня 2025 року надійшла відповідь АТ «Універсал Банк» із наданням фрагменту виписки з карткового рахунку позичальниці.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 7 серпня 2025 року позов ТОВ «Коллект Центр» задоволено, ухвалено про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2020 року за №/3 у загальному розмірі 72 059 грн 88 коп. Розподілено судові витрати.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , діючи через свою представницю Сікорську І. С., посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

На думку відповідачки суд вважав доведеним факт укладення договору факторингу та наявність у позивача права вимоги до відповідачки, в той час як позивач не міг отримати право вимоги від особи, яка його не набула, та яке їй не належить, та не підтвердив його перехід належно оформленими та підписаними договорами про відступлення права вимоги, реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються а також докази оплати за договором.

Також судом в порушення норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» позивачем не надано первинних бухгалтерських документів на підтвердження факту сплати коштів за кредитним договором, а наданий на підтвердження наявності заборгованості позивачем розрахунок містить лише загальні суми заборгованості та не є деталізованим.

Не звернув суд увагу і на те, що розмір процентів, про стягнення яких просить позивач не відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства, оскільки згідно з умовами договору кредит надається на строк зазначений у анкеті заяві та складає 20 днів з моменту отримання кредиту, тому їх нарахування впродовж більшого періоду часу є неправомірним та суперечить положенням статей 1048 ЦК України, а також статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та наголошувала на припиненні права нараховувати відсотки за кредитним договором після цього строку.

Посилалась на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо тлумачення на користь споживача нечітких або двозначних положень договорів, вважаючи умови договору щодо його строку такими, що не містять чітких та зрозумілих для споживача умов про право нарахування процентів за фактичне правомірне користування коштами після закінчення строку дії договору. Тому відповідальність за їх нечітке викладення має нести позивач. Посилалась на судову практику.

Вважала стягнутий судом розмір витрат на правничу допомогу надмірним, оскільки їх розмір не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат та розумності через виготовлення однотипної позовної заяви, що не потребує від надавача правничої допомоги великих витрат часу на вивчення документів та складення шаблонної позовної заяви протягом двох годин.

Позивачем на апеляційну скаргу подано відзив, у якому він вважав її доводи необґрунтованими, а рішення суду таким, що відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, переважно з аргументів аналогічних, викладених ним раніше у позовній заяві та відповіді на відзив. Звернув увагу суду, що кредитним договором визначено граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) 3 роки.

Ухвалами колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 29 та 16 вересня 2025 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до положень статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно з статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» на законодавчому рівні визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 вищевказаного Закону зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

За приписами статті 11 зазначеного Закону електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми)про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до статті 12 вказаного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

При вирішенні справи судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 листопада 2020 року шляхом заповнення заявки-анкети на сайті товариства і отримання інформації(пропозиції) про умови кредитування та загальну вартість кредиту між ОСОБА_2 (т. 1 а.с.58) акцептовано оферту ТОВ «Інфінанс» на укладення договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/3 від 30 жовтня 2020 року та отримання кредиту згідно заявки-анкети №3360083 на суму 6 000 грн на строк користування кредитом 20 днів із нарахуванням у цей період процентної ставки за користування кредитом в розмірі 1,75% (638,75% річних) за кожен день користування кредитом за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації, та з номінальною процентною ставкою 1,75% (638,75% річних) з один день користування кредитом, яка застосовується у випадках, передбачених правилами та із застосуванням максимальної процентної ставки у розмірі 3,5% (1277,5% річних) за умови неналежного виконання умов договору. Строк дії договору становить 3 роки. Заявку-анкету, пропозицію та акцепт оферти підписано позичальницею електронним підписом із використанням одноразового ідентифікатора 0z7v5f (т. 1 а.с.5-7).

Як вбачається з квитанції за сплату №73805451 від 29 листопада 2020 року ТОВ «Універсальні платіжні рішення» в цей день здійснено платіж на картку НОМЕР_3 о 15 год 36 хв на суму 6 000 грн (т.1 а.с.22).

На підтвердження цих відомостей АТ «Універсал Банк» повідомлено, що зазначену платіжну картку емітовано на ім`я ОСОБА_2 , на яку 29 листопада 2020 року зараховано 6 000 грн. Також підтверджено ідентифікаційні дані власниці платіжної картки НОМЕР_4 та номер телефону НОМЕР_2 та згідно виписки про рух коштів 29 листопада 2020 року о 15 год 36 хв на рахунок за цією платіжною карткою надійшло 6 000 грн шляхом безготівкового зарахування (т. 2 а.с.64-68).

Таким чином обставини та факти укладення договору підтверджено за допомогою письмових доказів, що містяться у матеріалах справи, та відповідачкою у змісті поданої апеляційної скарги не заперечуються, хоча самі умови укладеного договору нею визначаються як спірними. Зокрема, щодо строку дії договору в частині нарахування процентів та їх нарахування за ставкою, що перевищує проценту ставку, визначену, як за користування кредитними коштами.

Передусім, відповідачка заперечувала проти повернення заборгованості за процентами, що нараховані за період, який перевищує 20 днів строку кредитування, посилаючись на наведену нею та її представницею у змісті апеляційної скарги судову практику. При тому не звернули увагу, що наведені ними постанови Верховного Суду стосуються договорів, які укладені раніше, ніж набули чинності зміни до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положення Закону України «Про споживче кредитування».

У відповідності до пункту 10 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчим кредитуванням є правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту.

Згідно пункту 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» денною процентною ставкою визначаються загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.

За частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до таких витрат включаються: доходи кредитодавця у виді процентів, комісії кредитодавця та супутні витрати тощо. Внаслідок чого обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки базується на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі (частина 3 статті 8 цього Закону).

Таким чином проценти, які планує отримати кредитор від позичальника при належному виконанні ним умов договору, нараховуються у розмірі, який враховуються при обчисленні, як реальної річної процентної ставки, так і денної процентної ставки, а отже загальний розмір процентів за користування кредитом, як вартість загального кредитування при належному виконання зобов`язань, так і при порушенні зобов`язання, визначена в умовах договору умовно та порівняно з можливими варіантами поведінки позичальниці з виконанні нею обов`язків, визначених цим договором.

Втім, частинами 2 та 3 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» додатково визначається, що до загальних витрат за споживчим кредитом, які враховуються при обчисленні денної процентної ставки, не включаються платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит.

З цими положеннями узгоджуються зміст підпункту 11 частини 1 статті 12 та підпункту 9 частини 3 статті 9 цього ж Закону, де законодавцем на кредитодавця покладено обов`язок до укладення споживчого договору інформаційно попередити позичальника про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі щодо розміру неустойки, процентної ставки, інших платежів, що застосовуються чи стягуються у разі невиконання ним зобов`язань за договором про споживчий кредит. Якщо така інформація позичальником узгоджена та сторонами укладено договір споживчого кредитування, то у змісті цього договору міститься інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит.

Отже, за умовами договору, який укладено між відповідачкою та первісним кредитором 29 листопада 2020 року, узгоджено, що у випадку невиконання позичальницею зобов`язань з погашення наданого кредиту протягом 20ти днів та відповідно до основних умов цього договору, у кредитора виникають підстави для нарахування процентів в іншому розмірі за максимальною процентною ставкою, яка становить 3,5% на день, починаючи після двадцятого дня не внесення позичальницею платежу з погашення тіла кредиту в сумі 6 000 грн та процентів за його користування, виходячи із ставки 1,75%, загальною вартістю в 2 100грн (т. 1 а.с.6-7).

Саме такі проценти нараховані первісним кредитором, виходячи із ставки в 1,75% або 105 грн в день за період з 29 листопада по 20 грудня 2020 року, і в подальшому, у зв`язку з погашенням відповідачкою таких нарахувань лише частково: 20 грудня 2020 року на суми 2 415 грн і 0,01 грн, а також 3 січня 2021 року, після визначеного строку кредитування в 20ть днів, на суму 470 грн, кредитором здійснено нарахування, виходячи із ставки 1,75% за сім днів, у зв`язку з пролонгацією строку кредитування, і виходячи із максимальної процентної ставки в 3,5%, у зв`язку з порушенням позичальницею зобов`язання за період в 398 днів, а всього на суму 84 210 грн (т.1 а.с. 23).

Тому, попередньо ознайомившись з умовами кредитування та підписавши за наведеними умовами договір про надання позики, відповідачка, як позичальниця не лише погодила, а й прийняла до виконання, узгоджені нею з первісним позикодавцем/кредитодавцем умови зобов`язання, зокрема, щодо нарахування процентів за різними ставками, виходячи із належності умов виконання нею взятих на себе зобов`язань з повернення позики/кредиту.

Отже, за встановленими судами обставинами відсутні підстави вважати, що договір містить несправедливі умови, які створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачки всупереч принципу добросовісності, в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та з огляду на зміни, що відбулися в цьому Законі, а саме статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», де визначено, що цей Закон може застосовуватися до відносин споживчого кредитування лише у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Тому не є слушними доводи відповідачки стосовно неправильності розрахунку, наданого первісним кредитором, оскільки, по-перше, усі здійснені нею платежі враховані цим кредитором (т.1а.с.23); по-друге, нарахування процентів кредитором здійснено виключно за умовами договору та протягом часу, який визначено, як строк кредитування та строк дії договору, у випадках неналежного виконання позичальницею своїх обов`язків з повернення позики/кредиту, зокрема, за ставкою, яка прив`язана до строку кредитування при належному виконанні обов`язку з повернення позики, та за ставкою, у випадку порушення цього обов`язку в межах трирічного строку кредиту; і по-третє, позичальницею не спростовано арифметичний розрахунок, що здійснений первісним кредитором, шляхом надання особисто прорахованого нею розрахунку.

Неприйнятними є твердження про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсутністю первинних бухгалтерських документів, що надані позивачем та містяться у матеріалах справи, в тому числі: банківської виписка з особового рахунку, платіжні інструкція переказу та надходження коштів (т.1 а.с.22,т.2 а.с.64-67). Які повинні ще бути первинні бухгалтерські документи, на думку відповідачки, замість наданих, як підстави для вирішення позову, нею та її представницею не наведено.

Тому, заперечуючи проти строку, порядку та розрахунку заборгованості первісного кредитора, відповідачка у відповідності до статей 81-83 ЦПК України не подала належних та допустимих доказів на їх спростування.

Розрахунок заборгованості, що додано до справи та здійснено первісним кредитором, свідчить про дотримання ним, як періоду нарахування процентів, так і використання розміру процентної ставки за визначеними умовами договору, а також врахування здійснених відповідачкою платежів у відповідності до статті 19 Закону України «Про споживче кредитування».

За такого доводи відповідачки про нечіткість та двозначність умов укладеного договору є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах закону.

За таких обставин первісним кредитором ТОВ «Інфінанс» відповідачці за договором позики від 29 листопада 2020 року нараховано заборгованість по основному боргу у розмірі 5999 грн 99 коп., та станом на 11 лютого 2022 року 84 210 грн 00 коп. заборгованість за відсотками, з урахування здійснених погашень 20 грудня 2020 року на суму 2 415 грн та 3 січня 2021 року 470 грн (т. 1 а.с.23).

Цей борг, як вимога, строк виконання якої настав, передана первісним кредитором ТОВ «Інфінанс» 11 лютого 2022 року за договором факторингу ТОВ «Вердикт Капітал» (т. 1 а.с.26-32).

За умовами цього договору ( пункт 2.5.) передбачено право фактора здійснити наступне відступлення права вимоги будь-якій третій особі.

10 березня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило отримане право вимоги позивачу ТОВ «Коллект Центр». До укладених договорів надані додатки у вигляді акту прийому-передачі реєстру боржників та витягу з самого реєстру стосовно договору укладеного з відповідачкою за яким відступлене право вимоги на користь позивача, а також розрахунок заборгованості (т. 1 а.с.33-39).

За такого, доводи відповідачки про її сумніви стосовно дійсності та правомочності укладених договорів факторингу та набуття позивачем права вимоги до неї, не заслуговують на увагу, оскільки спростування презумпції правомірності правочинів відбувається лише у двох випадках: коли недійсність правочину прямо визначена імперативним приписом закону (у разі його нікчемності); та якщо правочин оспорений у судовому порядку та визнаний недійсним на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. В даному ж випадку, коли правочини не визнані судами недійсними, діє презумпція правомірності правочину, а також застосовується принцип його тлумачення favor contractus, за змістом якого місцевим судом, так і колегією суддів всі сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності цих договорів (правочинів) враховані на користь їх дійсності, чинності та виконуваності.

В той же час, не зважаючи на умови укладеного первісним кредитором та ТОВ «Вердикт Капітал» договору факторингу в частині передачі вимоги, строк виконання якої настав, фактором, а в подальшому і позивачем безпідставно продовжено нарахування відсотків за договором позики, внаслідок чого станом на 10 березня 2023 року загальний розмір заборгованості за відсотками за укладеним договором позики склав 161 139 грн 87 коп. (т. 1. а.с.23-25).

На ці обставини обґрунтовано звернута увага відповідачки та її представниці, але оскільки судом розглядаються вимоги виключно в межах поданих позивачем заяв та вимог, що пред`являються ним до відповідачки, підстав для відхилення або врахування цих аргументів, як з однієї, так і з іншої сторони, нема, так як ТОВ «Коллект центр» до стягнення заявлена вимога за боргом, що нарахований первісним кредитором в межах заборгованості за процентами, що є меншим, ніж передані за договором факторингу та договором відступлення права вимоги.

Враховуючи наведене та вимоги статті 526 ЦК України, за якими зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача з відповідачки ОСОБА_2 суми основного боргу та процентів за користування кредитними коштами в межах строку кредитування та процентів за порушення строку повернення позики в загальному розмірі 66 059 грн 89 коп., в межах нарахувань, здійснених первісним кредитором.

Тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим та таким, що постановлено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Посилання представниці відповідачки про звернення до суду позивача з порушенням приписів статті 1050 ЦК України не заслуговують на увагу, виходячи з наведених вище підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неспіврозмірності стягнутих витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн, яка помилково зазначена відповідачкою у тексті апеляційної скарги як 10 028 грн, складності справи та витраченому часу на надання правничої допомоги колегії суддів виходить з наступного.

У відповідності до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Тому за результатами розгляду справи між сторонами підлягають розподілу розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення цих витрат.

Позивачем на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 17 000 грн надано заявку на надання юридичної допомоги № 1273 від 7 лютого 2024 року на отримання послуг усної консультації з вивченням документів тривалістю 2 години вартістю 4 000 грн, підготовкою пропозиції тривалістю 1 година вартістю 1 000 грн та складання позовної заяви про стягнення боргу тривалістю 4 години загальною вартістю 12 000 грн (т. 1. а.с.54), виконання яких прийнято позивачем від Адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс» за актом №3 про надання юридичної допомоги від 13 лютого 2024 року (т. 1. а.с.55), на підставі договору про надання правової допомоги № 02-01/2023 від 2 січня 2023 року та виходячи із затверджених тарифів (т. 1. а.с.52) та сплачених за платіжною інструкцією № 413000006 від 9 лютого 2024 року витрат, виданих на загальну суму 52 000 грн ( т. 1. а.с.53).

На підставі наведеного з урахуванням заперечень відповідачки та враховуючи обсяг виконаних робіт із зазначенням дублюючої послуги «підготовка пропозицій», яка фактично охоплюється «наданням усної консультації», зважаючи на складність справи, судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір суми таких витрат до 7 000 грн, внаслідок чого підстав для її додаткового зменшення чи відмови у стягненні, з огляду на задоволення позовних вимог та відсутності скарги позивача на рішення суду в цій частині, колегія суддів не вбачає.

Таким чином рішення суду першої інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України не підлягає зміні чи скасуванню і в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення відповідачем норм чинного законодавства та зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.

Підстави для розподілу судових витрату відповідності до положень статті 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375 , 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені представницею ОСОБА_5 , залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 7 серпня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова