КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/15727/24

номер провадження: 22-ц/824/12523/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року у складі судді Коваленко І.В., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Еліт Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 02 листопада 2021 року між АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 300 000 грн 00 коп. на строк до 02 листопада 2026 року на споживчі потреби під 19,99 % річних. Вказує, що банком було видано кредит відповідачу, що підтверджується випискою по рахунку. Проте позичальник не виконав умови договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 420 279 грн 22 коп., яка складається із тіла кредиту в розмірі 284 840 грн 15 коп. та заборгованості за відсотками у сумі 135 439 грн 07 коп.

Вказувало, що 21 червня 2024 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу №21/06/24, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором № від 02 листопада 2021 року. Оскільки відповідач заборгованість не погасив, від виконання своїх зобов`язань ухиляється, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

З урахуванням наведеного, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 420 279 грн 22 коп., сплаченого судовий збору та витрат на професійну правову допомогу.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в силу ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» виписка є первинним документом, який підтверджує розмір та наявність заборгованості, про що наголосив Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц.

Вказує, що надані позивачем виписки по рахунку є доказами видачі кредиту відповідачу у розумінні вищевказаних вимог законодавства. На думку скаржника факт отримання кредиту відповідачем підтверджується умовами кредитного договору, виписками по рахунку та розрахунком заборгованості, який зроблено на підставі даних документів.

Зазначає, що під час вирішення справи, суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим позивачем доказам у сукупності та не застосував релевантних правових висновків Верховного Суду, які регламентують способи доказування у справах про стягнення заборгованості за кредитом.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони повідомлені судом апеляційної інстанції про судове засідання, призначене на 16 вересня 2025 року на 11 год 00 хв., завчасно, у встановленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились, причину неявки суду не повідомили.

Так, позивач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», отримало судову повістку про виклик до суду в судове засідання на 16 вересня 2025 року до його електронного кабінету підсистеми «Електронний суд» 11 липня 2025 року, що підтверджується звітом про направлення вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.114).

Відповідач ОСОБА_1 повідомлявся судом шляхом направлення судової повістки на наявну в матеріалах справи його адресу реєстрації офіційного місця проживання.

24 липня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду повернувся конверт із судовою повісткою, направленою на поштову адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.115-116).

Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до положень ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку (пункт 1); день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи (пункт 2); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3).

За таких обставин сторони у справі вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін у справі такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами факту надання первісним кредитором АТ «ОТП Банк» кредитних коштів відповідачу ОСОБА_1 за кредитним договором № від 02 листопада 2021 року та, відповідно, не підтвердив виникнення у відповідача грошового зобов`язання і безспірність заявленого до стягнення розміру заборгованості. Суд зазначив, що надані позивачем виписки не містять відомостей про фактичну видачу кредиту у сумі 300 000 грн 00 коп., а розрахунок заборгованості складено самим ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», а не первісним кредитором, і тому не може бути єдиним доказом правильності нарахувань. Тому з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства та покладений на позивача тягар доказування, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернувся до АТ «ОТП Банк» та 02 листопада 2021 року підписав анкету-заяву на отримання кредиту (а.с.11).

Того ж дня, тобто 02 листопада 2021 року, між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № , який підписаний позичальником власноручно (а.с.5-7).

Відповідно до п.2.1 укладеного кредитного договору, в порядку передбаченому кредитним договором та Правилами кредитування банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом на рахунок погашення боргових зобов`язань, а також виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені кредитним договором та Правилами кредитування.

Відповідно до Розділу 1 «Базові умови кредитування» договору, банк надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах: розмір, валюта та цільове використання кредиту - 300 000 грн 00 коп. на споживчі цілі; сплата комісійної винагороди за видачу кредиту - 9 000 грн 00 коп. Загальний розмір кредиту - 309 000 грн 00 коп. Дата остаточного повернення кредиту - 02 листопада 2026 року. Строк, на який надається кредит, визначено графіком платежів.

Згідно з п. 1.2., 1.3. договору, протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись спочатку ставка 0,01 % у період з 02 листопада 2021 року по 01 лютого 2022 року, а в подальшому з 02 лютого 2022 року - фіксована процентна ставка у розмірі 19,99 % річних. Повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів.

З аналогічними умовами кредитування, графіком платежів, інформацією про загальні витрати за кредитом, орієнтовну загальну вартість кредиту, реальну річну процентну ставку ОСОБА_1 ознайомився до підписання кредитного договору, що підтверджується його підписом від 02 листопада 2021 року у Паспорті споживчого кредиту (а.с.8).

Із доданої до позовної заяви виписки по особовим рахункам з 02 листопада 2021 року по 21 червня 2024 року, щодо банківського рахунку ОСОБА_1 в АТ «ОТП Банк», вбачається, що позичальник періодично з різною регулярністю вносив грошові кошти на виконання своїх зобов`язань за кредитним договором № від 02 листопада 2021 року. Відображені в цій виписці суми зарахування та періоди відповідали ануїтентним платежам, визначеним кредитним договором та узгодженим графіком платежів (а.с.22-23).

Відповідно до наявного у справі розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 21 червня 2024 року за ОСОБА_1 обліковується заборгованість у розмірі 420 279 грн 22 коп., яка складається із: тіла кредиту в сумі 284 840 грн 15 коп.; заборгованості за відсотками у сумі 135 439 грн 07 коп. (а.с.24).

З матеріалів справи вбачається, що 21 червня 2024 року між АТ «ОТП Банк» і ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 21/06/24, відповідно до п. 1.1. якого клієнт (первісний кредитор) передає, а фактор (новий кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками, в розмірі портфеля заборгованості згідно Реєстру боржників. Типи кредитних договорів, право вимоги за якими передається фактору, договори про випуск та обслуговування платіжних карток, до яких встановлено кредитну лінію та/або кредитні договори, виконання зобов`язань за якими забезпечено та/або не забезпечено заставою/іпотекою.

Відповідно до п. 6.2-6.2.3 договору факторингу, оформлення відступлення права вимоги відбувається в наступному порядку: клієнт передає, а фактор приймає право вимоги в розмірі портфеля заборгованості; для підтвердження дійсності права вимоги, що відступається, клієнт надає фактору документацію в порядку, передбаченому цим договором; право вимоги переходить до фактора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.

Згідно з п.2.1 договору факторингу, документація - документи, що стосуються заборгованості окремих боржників, які є з наявності у клієнта, підтверджують дійсність та засвідчують наявність права грошових вимог клієнта до боржників, а також є необхідними для пред`явлення вимоги до боржників їх поручителів, щодо погашення заборгованості, а саме: 1. Кредитний договір з усіма супутніми документами (оригінал); 2. Додаток № 1 до кредитного договору (Графік платежів); 3. Анкета-заява на отримання кредитної карти (за наявності), 4. Розписка про отримання картки (за наявності, тільки до 2019 року); 5. Договір комплексного страхування позичальника (за наявності); 6. Довідка про доходи (за наявності); 7. Скановані копії в електронному вигляді паспортів, довідок про присвоєння ідентифікаційного коду боржника; 8. Рахунок-фактура (за наявності); 9. Копія квитанції про внесення початкового внеску (за наявності); 10. Копія квитанції про сплату одноразової комісії (за наявності); 11. Видаткова накладна (за наявності), 12. Специфікація (за наявності); 13. Довідка про рух коштів по рахункам (за запитом); 14. Детальний розрахунок заборгованості по кредитному договору на дату укладення договору факторингу (за запитом).

21 червня 2024 року АТ «ОТП Банк» і ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» підписали акт приймання-передачі реєстру боржників №1 та № 2 по договору факторингу № 21/06/24 від 21 червня 2024 року, чим підтвердили, що клієнт передав, а фактор прийняв згідно з вимогами п. 8.3 договору факторингу № 21/06/24 від 21 червня 2024 року реєстр боржників №1; кількість боржників - 12199 та 29 відповідно (а.с.20, 22-зворт).

Згідно з додатком № 1 до договору факторингу № 21/06/24 від 21 червня 2024 року від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»перейшли права кредитора у кредитному договорі № від 02 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 на суму вимоги 420 279 грн 22 коп., яка складається з: тіла кредиту - 284 840 грн 15 коп. заборгованості за відсотками - 135 439 грн 07 коп. (а.с. 19).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.ч. 1 та 2 ст.14 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У свою чергу відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.516 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», уклавши 21 червня 2024 року з АТ «ОТП Банк» договір факторингу, який на час розгляду справи не розірваний та не визнаний в установленому законом порядку недійсним, на законних підставах набуло прав кредитора за Кредитним договором № від 02 листопада 2021 року.

Обставин, які би свідчили про нікчемність договору факторингу, не встановлено.

Відповідно до ч.2 ст.516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем повідомлення про відступлення права вимоги, проте неотримання боржником повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не звільняє його від обов`язку погашення заборгованості, а лише наділяє його правом на погашення заборгованості первісному кредитору, у зв`язку з чим новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, оскільки у цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, за умови, що відповідач з будь-яких підстав не отримав повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким боржник не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, долучені позивачем до позовної заяви виписки з рахунків відповідача, які містять відомості про рух коштів по банківських рахунках відповідача, записи про операції, здійснені протягом операційного дня (з ідентифікуючими реквізитами кредитного договору № від 02 листопада 2021 року), свідчать про отримання кредитних коштів відповідачем, так і користування ними, здійснення часткового погашення суми, а тому є належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором № від 02 листопада 2021 року.

Наявні у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку свідчать про доведення факту укладення між первісним кредитором АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 кредитного договору, належне виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором, перехід у встановленому законом порядку прав кредитора від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» у кредитному договорі, порушення зобов`язання ОСОБА_1 та факт наявності заборгованості останнього за кредитним договором № від 02 листопада 2021 року.

При цьому, відповідачем, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, не спростовано належними та допустимими доказами розмір заборгованості, не надано доказів виконання зобов`язання ані первісному, ані новому кредитору, на наведено аргументів та не надано доказів неналежного виконання зобов`язання первісним кредитором, зокрема щодо прострочення кредитора, не надано власного контррозрахунку заборгованості, підтвердженого відповідними доказами.

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, на вказані вище вимоги закону, правові висновки Верховного Суду і фактичні обставини справи належної уваги не звернув, помилково розтлумачив принцип диспозитивності цивільного судочинства та дійшов неправильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» з тих підстав, що позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами факт надання первісним кредитором АТ «ОТП Банк» кредитних коштів відповідачу ОСОБА_1 за кредитним договором № від 02 листопада 2021 року.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин що рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті спору.

Як зазначалося вище у даній справі доведено, що між первісним кредитором АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 існували правовідносини кредиту, банк (первісний кредитор) належним чином виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, однак ОСОБА_1 порушено зобов`язання з кредитом, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за кредитним договором № від 02 листопада 2021 року й ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» у встановленому законом порядку набуло право вимоги до ОСОБА_2 за цим кредитним договором на суму вимоги 420 279 грн 22 коп., яка складається із: тіла кредиту - 284 840 грн 15 коп.; заборгованості за відсотками - 135 439 грн 07 коп.

Як вказано у п.1.1 Розділу 1 «Базові умови кредитування» кредитного договору № Z06.00606.004508812 від 07 листопада 2018 року, отриманий ОСОБА_1 кредит є споживчим кредитом.

Цим же Розділом 1 кредитного договору передбачено сплату комісійної винагороди за видачу кредиту - 9 000 грн 00 коп. та визначено, що така комісійна винагорода сплачується одноразово у день укладення кредитного договору самостійно позичальником на рахунок погашення боргових зобов`язань або за рахунок частини кредиту.

Тобто згідно наведених умов, у день укладення кредитного договору № Z06.00606.004508812, тобто 07 листопада 2018 року, ОСОБА_1 вже сплатив первісному кредитору АТ «ОТП Банк» одноразову комісійну винагороду за видачу кредиту у сумі 9 000 грн 00 коп.

Разом з тим, 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення ч.ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»)

Таким чином, з урахуванням п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», зазначений кредитний договір відноситься до споживчого кредиту.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

На виконання вимог п.4 ч.1 ст.1 та ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанова Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст.11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, включення банком до суми заборгованості за договором складової заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав, оскільки встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах.

З урахуванням наведеного, встановлена положеннями п.1.1 кредитного договору № Z06.00606.004508812 від 07 листопада 2018 року комісійна винагорода за видачу кредиту у сумі 9 000 грн 00 коп. у формі одноразового платежу, є нікчемною в силу закону.

У даному випадку апеляційний суд приймає до уваги, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тому у даному випадку, беручи до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № від 02 листопада 2021 року на суму 420 279 грн 22 коп., яка складається з: тіла кредиту - 284 840 грн 15 коп.; заборгованості за відсотками - 135 439 грн 07 коп., а також враховуючи, що згідно з п.1.1 цього договорусплачена в день його укладення комісія на суму 9 000 грн 00 коп. була сплачена саме як частина кредиту, та така комісія не може бути включена до загального розміру заборгованості й має бути вирахувана із розміру заборгованості за тілом кредиту, що становить 275 840 грн 15 коп. (284 840,15 - 9 000,00).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь загальний розмір заборгованості за кредитним договором без диференціації на складові, тобто у розмірі 420 279 грн 22 коп., то саме від цієї суми слід відняти розмір комісії, що становить 411 279 грн 22 коп. (420 279,22 - 9 000,00).

З урахуванням встановлених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» частково та з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 411 279 (чотириста двадцять тисяч двісті сімдесят дев`ять) грн 22 коп.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» в частині стягнення комісій за видачу кредиту, слід відмовити за безпідставністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів виходить із такого.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.

Як вбачається з матеріалів справи в обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 9 200 грн 00 коп. до матеріалів справи надано договір про надання правничої допомоги №03-07/24 від 03 липня 2024 року, за умовами якого адвокат Литвиненко О.І. на умовах платності зобов`язалась надавати ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» професійну правову допомогу у даній справі в усіх інстанціях.

За змістом п. 3.1 договору, вартість послуг адвоката встановлюється з розрахунку, що ціна однієї години затраченого адвокатом часу на надання послуг становить 2 000 грн 00 коп. Конкретні суми до оплати наводяться у актах виконаних робіт, погоджених із клієнтом.

Відповідно до акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 15 липня 2024 року сторони погодили, що адвокатом Литвиненко О.І. надано ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» такі види правової допомоги: надання первинної консультації (0,5 години) вартість 1 000 грн 00 коп., правовий аналіз наявних документів по справі (2 години) вартість 4 000 грн 00 коп., підготовка та подання позовної заяви (2,1 години) 4 200 грн 00 коп. Загальна вартість наданих послуг 9 200 грн 00 коп.

Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Також у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Тому з огляду на вказані вище норми права та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що позивач належним чином довів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції на загальну суму 9 200 грн 00 коп.

Матеріали справи не місять доказів того, що відповідач звертався до суду першої інстанції із клопотанням про зменшення заявленої позивачем суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Тому у суду не має правових підстав для зменшення з власної ініціативи розміру витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Водночас колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також положеннями п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи положення ч.1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України та те, що позов ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 задоволено частково, то витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 9 002 грн 99 коп.

Аналогічно підлягають розподілу і витрати по сплаті судового збору.

Так, за подання позову ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» сплатило судовий збір у розмірі 3 028 грн 00 коп. (а.с.1), а за подання апеляційної скарги позивачем сплачено 4 542 грн 00 коп. (а.с.93) та 4 914 грн 29 коп. (а.с.105). Всього - 12 484 грн 29 коп.

Застосовуючи вказаний вище принцип пропорційності належний до стягнення із відповідача на користь позивача розмір судового бору становить 12 216 грн 95 коп.

Отже з відповідача відповідно до ст.ст.137, 141, 142 ЦПК України на користь позивача слід стягнути розмір витрат на правничу допомогу у сумі 9 002 грн 99 коп. та судовий збір у сумі 12 216 грн 95 коп.

Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40340222, місцезнаходження за адресою: 03035, місто Київ, пл.Солом`янська, 2) заборгованість за кредитним договором у розмірі 411 279 (чотириста одинадцять тисяч двісті сімдесят дев`ять) грн 22 коп., сплачений судовий збір у розмірі 12 216 (дванадцять тисяч двісті шістнадцять) грн 95 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 002 грн (дев`ять тисяч дві) грн 99 коп.

У задоволенні решти позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: