Справа № 366/2276/25
Провадження № 2/366/794/25
УХВАЛА

про зупинення провадження у справі

01.10.2025 с-ще Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі судді Слободян Н.П., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

І. Історія справи

У липні 2025 представник ТОВ «Споживчий центр» (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 (далі Відповідач), у якому просив стягнути з Відповідача на користь Позивача заборгованість за кредитним договором № 09.12.2024-100002474 від 09.12.2024 у розмірі 44550 грн. 00 коп. та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422, 40 грн.

24.07.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. Перший судовий розгляд в порядку письмового провадження, призначений 01.09.2025., відкладений на 01.10.2025.

ІІ. Суть питання, поставленого на вирішення суду

01.10.2025 від матері Відповідача, ОСОБА_2 (далі Заявник) до суду надійшла заява, у якій вона просить зупинити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до припинення перебування Відповідача в складі ЗСУ.

Заява мотивована тим, що Заявник є матір`ю Відповідача, з яким вони проживали разом. Заявник отримала поштову кореспонденцію та дізналась про наявність цивільної справи, розгляд якої призначений в порядку письмового провадження на 01.10.2025.

Відповідач 12.10.2023 призваний на військову службу по мобілізації в ЗСУ та 15.12.2024 зник безвісти поблизу с. Камишевка Суджанського району Курської області, рф.

Факт перебування його зниклим безвісти унеможливлює подання ним самостійно заяви до суду про зупинення провадження у справі, тому Заявник просить зупинити провадження у справі на підставі її заяви, оскільки виконання договірних зобов`язань стосується безпосередньо особи Відповідача, а перебування його в складі ЗСУ та зникнення безвісти унеможливлює відстоювання своєї позиції під час розгляду справи.

ІІІ. Оцінка суду

3.1. релевантні джерела права

У ч. 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідачі користуються правами, передбаченими положеннями ст.ст. 43, 39 ЦПК України, зокрема:

подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;

подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Крім цього, відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний суд у постанові від 02.12.2024 у справі № 638/2334/23 прийшов до висновку, що застосування висновків Верховного Суду здійснюється судами не з урахуванням форми судочинства, а з огляду на критерій подібності правовідносин.

Водночас подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. Серед цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, потрібним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 25-27, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст.32 Конвенції питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, а і реальним (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства.

Порядок та умови зупинення провадження у цивільній справі врегульовано нормами ст.ст. 251, 252 ЦПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.

При цьому, ЦПК України закріплює два види зупинення провадження у справі: (1) обов`язковий, за наявності якого суд зобов`язаний зупинити провадження у справі (ст. 251 ЦПК України); (2) необов`язковий (факультативний), коли зупинення провадження у справі є правом суду (ст. 252 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення (постанова Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №914/2150/18).

Зупинення провадження у справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії (постанова КГС ВС від 25.06.2025 у справі № 922/4460/21)

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі, суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду такої справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

У зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався Указами Президента України та продовжений до цього часу.

Згідно з п. 2 зазначеного Указу, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені нормами Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до ст. 1 цього Закону, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 16 цього Закону визначено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку Указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Воєнні дії - це організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння) (ст. 1 Закону України «Про оборону України»).

Особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (абзац тринадцятий ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оборону України»).

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Аналогічні норми закріплені і в Господарському процесуальному кодексі України (далі - ГПК України), і в Кодексі адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У постановах Верховного Суду від 27.02.2023 у справі № 380/7845/21, від 31.05.2023 у справі № 160/1543/21 висловлено позицію про те, що для вирішення питання про зупинення провадження недостатньо самого факту введення воєнного стану і формального перебування сторони у складі Збройних Сил України, оскільки не кожен структурний елемент в складі Збройних Сил України переведений на воєнний стан, тобто виконує бойові завдання у зоні бойових дій, а у постановах Верховного Суду від 29.03.2023 у справі № 756/3462/20, від 14.02.2024 у справі № 466/8799/22 висловлено правову позицію про те, що згідно з пунктом 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

У постановах Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 753/19628/17 та в ухвалах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 757/5240/16-ц, від 29.08.2022 у справі № 461/5209/19, від 17.01.2023 у справі № 501/1699/17, від 09.05.2023 у справі № 96/5671/21 висловлено позицію щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, відповідно до якої підставою для зупинення провадження у справі є перебування сторони у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій. Таких же висновків дійшов і Касаційний адміністративний суд України у складі Верховного Суду (застосування п. 5 ч. 1 ст. 236 КАС України), зокрема, у постанові від 25.04.2024 у справі № 852/2а-1/24.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 05.12.2024 у справі № 285/7724/23 (провадження № 61-11221св24) погодився з ухвалою апеляційного суду про зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан та звернув увагу на те, що відповідач - солдат за призовом перебуває на військовій службі у військовій частині та потрапив до полону під час виконання бойового завдання в ході ведення бойових дій, в якому перебуває і на час розгляду справи.

Суд враховує також правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наведену у постанові від 28.05.2025 у справі № 473/4906/23 (провадження № 61-1072св25), в якій касаційний суд дійшов висновку про те, що конструкція норми п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України (аналогічна за змістом п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України) має імперативний характер та покладає на суд саме обов`язок зупинити провадження у справі із цієї підстави, незалежно від наявності у сторони представника, стадії процесу (підготовче провадження, розгляд справи по суті, апеляційне, касаційне оскарження), ціни позову, виду вимог, що розглядаються у провадженні, чи будь-яких інших чинників.

У постанові КГС ВС від 25.06.2025 у справі № 922/4460/21, в якій предметом касаційного оскарження було питання про зупинення провадження у справі у зв`язку з перебуванням Відповідача у складі ЗСУ та його зникненням безвісти визначено можливість інших осіб порушувати перед судом питання про зупинення провадження у справі, оскільки враховуючи обставину зникнення безвісти Відповідача, останній фізично позбавлений можливості порушувати перед судом таке питання.

3.2. встановлені обставини справи

Заявник ОСОБА_2 є матір`ю Відповідача, що підтверджується наданою Заявником копією свідоцтва про народження останнього серії НОМЕР_1 , виданого 16.05.1990.

З матеріалів цивільної справи та копії паспорта Заявниці вбачається, що остання зареєстрована з Відповідачем за однією і тією ж адресою, куди судом направлялась поштова кореспонденція, пов`язана з розглядом справи (ухвала про відкриття провадження, копії позову з додатками та судові повістки з інформуванням про наступні дати судового розгляду).

09.12.2024 між Позивачем та Відповідачем укладено Кредитний договір (оферти) № 09.12.2024-100002474, за яким Позивач надав Відповідачу кредит у розмірі 15 000 грн. строком на 147 днів, дата повернення кредиту 04.05.2025.

З наданої Заявником копії сповіщення сім`ї № 115, виданого 26.12.2024 за вих № 9428 Начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що Відповідач 12.10.2023 призваний на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 . Він, будучи вірним військовій присязі на вірність Українському народу, виявивши стійкість і мужність, мужньо виконувавши військовий обов`язок, в бою за Україну, її свободу і незалежність, зник безвісти 15.12.2024 поблизу н.п. Камишевка Суджанського району Курської області.

3.3. висновок суду

Заявник не є учасником цивільної справи та повідомила суду про зникнення Відповідача безвісти під час несення ним служби в складі ЗСУ.

Відповідач у справі з 12.10.2023 є військовослужбовцем ЗСУ та виконував бойові завдання з відсічі збройної агресії зс рф проти України, внаслідок чого зник безвісти 15.12.2024 на території рф.

Факт зникнення безвісти сторони у справі фізично та об`єктивно унеможливлює її самостійне звернення до суду із заявою про зупинення провадження у справі, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути заяву про зупинення провадженні у справі, подану особою, яка не є учасником справи, що узгоджується з підходом, зміст якого наведено у постанові КГС ВС від 25.06.2025 у справі № 922/4460/21.

Після укладення кредитного договору (09.12.2024) Відповідач зник безвісти через 6 днів (15.12.2024), тобто в період його чинності і до обумовленої сторонами граничної дати повернення кредиту (04.05.2025).

Відповідач станом на день укладення кредитного договору був повнолітньою особою з повною цивільною дієздатністю, тому виконання договірних зобов`язань стосується безпосередньо особи Відповідача, а перебування його в складі ЗСУ та зникнення безвісти унеможливлює відстоювання своєї позиції під час розгляду справи.

Тому, продовження розгляду справи за встановлених обставин стане обмеженням права доступу Відповідача до правосуддя, яке випливає з п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України, у зв`язку з чим проведення подальшого розгляду справи є неможливим. Зупинення провадження у справі гарантує Відповідачу в подальшому, після відновлення провадження, реалізувати свої права.

У випадку, встановленому п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України провадження у справі зупиняється до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (п.2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, керуючись ст.ст. 251, 253, 258, 260, 353, 354 ЦПК, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі, задовольнити.

Провадження у справі № 366/2276/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зупинити до припинення перебування відповідача, ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.

Копію цієї ухвали направити Позивачу та Заявнику.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Текст ухвали складено 01.10.2025.

Суддя Н.П. Слободян