Дата документу 16.09.2025
Справа № 334/1862/25
Провадження № 2/334/1636/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої: судді Телегуз С.М., за участю секретаря Каряченко А.О., розглянувши в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за уточненою позовною заявою

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини та про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

06.03.2025 року до суду через систему «Електронний суд» звернувся представник: адвокат Біліченко О.О. в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, в якому прохали встановити факт того, що ОСОБА_1 самостійно утримує та виховує свого сина ОСОБА_3

01.04.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання, зобов`язано орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району надати суду письмовий висновок про розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

05.05.2025 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Біліченко О.О. з уточненою позовною заявою, в якій посилалися на те, що позивач має неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із сином проживають за адресою: АДРЕСА_1 . З матір`ю дитини ОСОБА_2 позивач розірвав шлюб у 2017 році. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2020 року у справі №334/7924/20 ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Відповідач є громадянкою російської федерації, вибула туди близько 8 років тому, наразі проживає на території РФ, де саме позивачу не відомо.

Згідно Довідки Запорізької гімназії № 61 від 22.05.2024 року ОСОБА_2 контакту із гімназією не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує.

Згідно судового наказу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2024 року у справі №334/9126/24 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 08.11.2024 року та до досягнення дитиною повноліття.

Згідно розрахунку заборгованості аліментів відповідач має борг в розмірі 10166,56 грн.

Отже, відповідач участі у вихованні та утриманні сина не приймає близько 8 років, з 2017 року її шлюб із позивачем розірвано, з 2020 року її визнано такою, що втратила право користування квартирою, де вона була раніше зареєстрована. Відповідач близько 8 років проживає окремо від сина, також вона має заборгованість зі сплати аліментів. Таким чином, саме позивач тривалий час (близько 8 років) самостійно займається утриманням та вихованням свого сина.

Прохали: 1) встановити факт того, що ОСОБА_1 самостійно утримує та виховує свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) позбавити батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - його матір ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

29.05.2025 року до суду звернувся представник відповідача: адвокат Мосіна О.В. з заявою про визнання позовних вимог, в якій уточнені позовні вимоги позивача визнали в повному обсязі, не заперечували проти їх задоволення.

02.06.2025 року ухвалою суду прийнято до розгляду уточнену позову заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини та про позбавлення батьківських прав; зобов`язано орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини та про позбавлення батьківських прав.

07.07.2025 року до суду звернувся начальник Відділу по Дніпровському району Служби (Управління) у справах дітей ЗМР Попсуєва Н. з заявою, надавши Висновок про позбавлення батьківських прав від 07.07.2025 року.

16.09.2025 року в судовому засіданні позивач та його представник: адвокат Біліченко О.О. позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити.

16.09.2025 року в судовому засіданні представник відповідача: адвокат Мосіна О.В. позовні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позову.

16.09.2025 року в судовому засіданні представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району Шустер О.В. підтримала позов в повному обсязі.

16.09.2025 року відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася.

Суд, вислухавши думки учасників справи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Запоріжжя народився позивач ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 від 09.08.2005 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася відповідач ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_3 , була зареєстрована з 07.01.2011 року по 06.05.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю Департаменту адміністративних послуг ЗМР від 12.03.2025 року, та копією посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 19.02.2015 року.

Сторони перебували у шлюбі, від якого мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 17.11.2022 року.

Спільна дитина сторін ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №14 від 21.05.2024 року.

09.11.2017 року заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/74/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

23.04.2020 року заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/7924/19 ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

08.11.2024 року судовим наказом Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/9126/24 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 08.11.2024 року та до досягнення дитиною повноліття.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №77070884, складного 07.02.2025 року Головним державним виконавцем Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дорошенко А., ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 10166,56 грн.

Згідно копії довідки Запорізької гімназії № 61 від 22.05.2024 року ОСОБА_2 контакту із гімназією не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує.

Згідно копії Висновку спеціаліста практичного психолога ОСОБА_4 від 27.03.2025 року у ході психологічного дослідження встановлено: 1) Висока емоційна, фізична та символічна прихильність підлітка ОСОБА_3 до батька ОСОБА_1 , з яким хлопець постійно проживає з 2017 року; 2) Фігура матері ОСОБА_2 не має емоційного резонансу для підлітка: її образ витіснений або сприймається нейтрально-байдуже. Зв`язок втрачено з раннього дитинства, комунікація не підтримується, і будь-яка згадка про неї не викликає емоційної зацікавленості; 3) У хлопця сформований реалістичний позитивний образ себе, високий рівень мотивації до розвитку, стабільна ідентичність. ОСОБА_5 й емоційна стабільність забезпечуються саме батьком, що є ключовим фактором його психічного благополуччя; 4) Враховуючи особливості психічного та психологічного стану підлітка, а також динаміку дитячо-батьківських стосунків в умовах тривалого окремого проживання батьків, з метою забезпечення стабільного психоемоційного стану та умов для розвитку особистості доцільно визначити місце постійного проживання ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 .

Згідно копії характеристики КЗ «Запорізький обласний спортивний ліцей» ЗОР ОСОБА_3 навчається в закладі з 2024-2025 н.р. (з 10 класу), займається футболом, має чудову фізичну форму та бажання досягти високих результатів в спорті. Важливим фактором у вихованні ОСОБА_6 є участь його батька, який активно цікавиться успіхами сина в навчанні та приділяє значну увагу його вихованню. Батько завжди підтримує дитину, допомагає їй в усіх питаннях, пов`язаних з навчальним процесом, і заохочує до досягнення високих результатів. Його увага і турбота є важливим стимулом для сина у досягненні кращих результатів. Мати не бере активної участі в цьому процесі, що дещо ускладнює підтримку з боку родини, однак батьківська підтримка є для учня надійною опорою.

Згідно Висновку про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , затвердженого 07.07.2025 року Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району, встановлено, що мати ОСОБА_2 є мешканкою російської федерації, мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Батько ОСОБА_1 фактично проживає разом з сином за адресою: АДРЕСА_1 . 15.12.2007 року між громадянами було укладено шлюб, від шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак подальше родинне життя між громадянами не склалося. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/74/17 від 09.11.2017 року. Неповнолітній син залишився проживати з батьком на повному забезпеченні та утриманні батька, мати долею та розвитком дитини не цікавилась. Ще до розлучення ОСОБА_2 залишила Україну, переїхала на постійне проживання до росії та більше не поверталась. 12.06.2025 року спеціалісту відділу служби було надіслало письмове пояснення від ОСОБА_2 , в якому зазначено, що вона знає про розгляд справи в Дніпровському районному суді, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав тому, що вона має іншу родину, відносини між сином та колишнім чоловіком не підтримує, повертатися до України не має наміру, позовні вимоги визнає у повному обсязі. 06.06.2025 року спеціалістом відділу служби було отримано письмове пояснення від неповнолітнього ОСОБА_3 про те, що він не заперечує проти позовної заяви щодо позбавлення матері батьківських прав тому, що мама уїхала в росію, з хлопцем не хоче спілкуватися, життям не цікавиться, здоров`ям сина не переймається, навчанням, вихованням та розвитком не займається, подарунки на день народження не дарувала, про хлопця піклується батько. 12.06.2025 року спеціалістом відділу отримано акт оцінки потреб сім`ї особи від Запорізького міського центру соціальних служб, де зазначено, що батько самостійно виховує дитину, зі слів дитини він з матір`ю не спілкується з 2017 року, зі святами мати його не вітає, не робить спроби спілкуватися з хлопцем. Зі слів батька аліменти не сплачує, має заборгованість. Батько хоче вивезти дитину за кордон для участі у спортивних змаганнях, подальше бажає оформити пільги для вступу у вищий навчальний заклад. Потреби дитини задовольняються. Мати фактично самоусунулася від виконання своїх обов`язків, а саме: не відвідує дитину, не цікавиться його життям та розвитком, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування його особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі і не може бути для сина прикладом та авторитетом; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини не створює умови для отримання освіти. Жінка не розуміє батьківського обов`язку, не виявляє ніяких батьківських почуттів, не займається вихованням та утриманням дитини, не замислюється про долю та його майбутнє. Оскільки комісія діє на засадах верховенства прав дитини та з урахуванням найкращих інтересів дитини, орган опіки та піклування дійшов висновку, беручи до уваги, що ОСОБА_2 неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до неповнолітнього сина, права та інтереси якого повинні бути захищені у встановленому законом порядку, з метою захисту прав та інтересів дитини, вважають за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Також, 16.09.2025 року в судовому засіданні було допитано в якості свідка неповнолітню дитину ОСОБА_3 , який суду пояснив, що мати в його житті ніякої ролі не грає, вона не спілкується з ним, не цікавиться ще з 2017 року, як вона виїхала. Йому тоді було 9 років. Чому вона виїхала він не пам`ятає, йому не розповідали. Вони з батьком проживають разом. Ніяких подарунків, грошових коштів, одягу від неї він не отримував. На день народження або інші свята вона не вітала. Вона не намагалась знайти його в месенджерах і поспілкуватись. Батько сказав, що в 2017 році вона поїхала в Москву. Вчити уроки допомагає батько, на тренування зараз він ходить сам, а раніше його возив батько. Вважає доцільним позбавити її батьківських прав. Раніше в цьому не було необхідності, а тепер виникла необхідність.

Також, 16.09.2025 року в судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_7 , який суду пояснив, що з позивачем вони працювали з 2017 по 2019 рік, потім підтримували зв`язок, потім знову почали працювати разом. Йому відомо, що ОСОБА_8 самостійно виховував дитину, він в нього ще в 2017 році питав чи присилає йому дружина аліменти, він сказав ні, тоді він сказав, що це не правильно. Він їм допомагав іноді щось привезти, налаштувати комп`ютер, вони підтримували стосунки. З ОСОБА_8 познайомився вже коли вони були розлучені, дружину ніколи не бачив і не чув. Чому вони розійшлись точно не знає. Вдома у позивача був, квартира чоловіча, холостяча, з маленькою кухнею, не думає, що там ще хтось проживав.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходить з наступного.

Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки висловив Конституційний Суд України у Рішеннях від 30.01.2003 року № 3-рп/2003, від 02.11.2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (Постанова Верховного Суду від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц).

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

В ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини закріплено принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно ч.8,9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно ч.1,4 ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Відповідно ч.1,2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно ч.1,2 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно ч.3,4 ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно ч.1,2 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно ч.1 п.2 ст.164 СК України мати може бути позбавлена батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Судом встановлено, що до суду звернувся позивач ОСОБА_1 , який є батьком дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з ним, з позовом з вимогами про позбавлення батьківських прав відповідно ст.164 СК України матері дитини ОСОБА_2 та з вимогою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини з підстави ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини.

Тлумачення положень ст.164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у Постановах, зокрема, від 07.02.2024 року у справі № 455/307/22; від 20.03.2024 року у справі № 204/2097/22; від 24.10.2024 року у справі № 199/3287/23.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (Постанови Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі № 320/5094/19; від 07.03.2024 року у справі № 947/7448/22; від 01.08.2024 року у справі № 366/52/21).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (Постанова Верховного Суду від 23.10.2024 року в справі № 464/2040/23).

Суд вважає, що посилання позивача на той факт, що відповідач проживає окремо на території російської федерації, не заслуговує на увагу, оскільки вказаний факт не є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини.

При цьому суд враховує проживання відповідача на території російської федерації, що в умовах широкомасштабної збройної агресії рф проти України ускладнює як спілкування з дитиною, так і виконання батьківських обов`язків, тому неможливість активної участі матері в житті дитини спричинена об`єктивними причинами.

Щодо наявності заборгованості зі сплати аліментів у відповідача, то суд зазначає, що остання нарахована лише за три місяці, оскільки позивачем подано заяву про видачу судового наказу лише 08.11.2024 року.

Суд не приймає в якості доказу ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків Висновок спеціаліста практичного психолога ОСОБА_4 від 27.03.2025 року, оскільки останній складався з метою встановлення доцільності визначення місце проживання дитини разом з батьком, про що прямо зазначено у п.4 Висновку, крім того, дослідження проводилось в присутності батька, який є заінтересованою особою.

Також, суд критично відноситься до пояснень свідка ОСОБА_7 , оскільки останній не є безпосередньою стороною у сімейних відносинах між сторонами по справі, і свої висновки щодо їх відносин зробив, здебільшого, виходячи зі слів позивача, з яким підтримує дружні стосунки, відповідача він ніколи не бачив і не чув, що вказує на їх необ`єктивність.

Щодо думки дитини про необхідність позбавлення матері батьківських прав суд зазначає наступне.

Відповідно ч.2,3 ст.171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (Постанова Верховного суду від 13.07.2022 року у справі № 705/3040/18).

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що в даному випадку думка дитини про необхідність позбавлення матері батьківських прав висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, зокрема, вказане підтверджується тим, що зі слів дитини раніше в позбавленні матері батьківських прав не було необхідності, а тепер виникла необхідність.

Судом встановлено, що основний тягар з виховання та утримання сина дійсно покладено на батька, але це не свідчить про самостійне виховання та утримання ним дитини, оскільки, як встановлено судом мати свідомо не ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (Постанови Верховного Суду від 12.02.2024 року у справі № 202/1931/22; від 28.02.2024 року у справі № 303/4697/22; від 23.10.2024 року у справі № 464/2040/23).

У матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідача щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, відомості про її притягнення до адміністративної відповідальності за ст.ст. 173-2, 184 КУпАП також відсутні.

Тому, суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом із батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не свідчать про відсутність визначеного законом обов`язку матері дитини, нехтування нею щодо участі у вихованні сина, а також умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в її діях.

Щодо вимоги позивача про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини суд зазначає наступне.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22 викладено такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах: «У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини».

Разом з тим, Верховний Суд у Постанові від 02.04.2025 року у справі № 127/3622/24 дійшов таких висновків: «В умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях».

Тобто, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Отже, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч.1 ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то обставина щодо одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлена судом як одна з таких, що складають предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Крім того, суд вважає, що у цій справі факт самостійного виховання та утримання дитини є умовою для отримання позивачем відстрочки від призову під час мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», оскільки згідно пояснень позивача, наданих при складенні Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району Висновку про позбавлення батьківських прав, батько хоче вивезти дитину за кордон.

Разом з тим, як зазначили судді Великої Палати Верховного Суду, викладаючи спільну окрему думку щодо Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі №201/5972/22, з огляду на встановлений ст.65 Конституції України конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, надаючи оцінку доводам і доказам у вказаній категорії справ стосовно самостійного виховання і утримання одним з батьків дитини, суди мали б обережно застосовувати таку процедуру, не допускаючи ситуацій, за яких виникав би сумнів у пред`явленні позовів військовозобов`язаних з метою штучного створення умов та обставин, які могли б бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку». Тому, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, суди мали б досліджувати обставини (події), які є виключними (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Тому суд наголошує, що в умовах особливого періоду (воєнного стану) не можна допускати зловживання процесуальними правами шляхом застосування способів захисту сімейних прав з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).

З огляду на викладене, суд критично оцінює заяву відповідача про визнання позову, оскільки відмова матері від участі у вихованні та утриманні дитини суперечить ч.3 ст.155 СК України та порушує права дитини, враховуючи встановлену мету звернення позивача до суду з позовом, зокрема, необхідність встановлення факту самостійного утримання та виховання його 17-річного сина, що фактично є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації в умовах воєнного стану, суд вбачає в цій справі ознаки штучного спору, задоволення якого призведе до фактичної можливості для певної міри зловживань щодо виконання позивачем його конституційного обов`язку, передбаченого ст.65 Конституції України, що на переконання суду є неприпустимим.

Так як позивачем не доведено факту ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків, судом не встановлено достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то визнання відповідачем позову не є достатньою підставою для встановлення вказаного факту.

Щодо висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав суд зазначає наступне.

Відповідно ч.4,5,6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи . Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (Постанови Верховного Суду від 26.07.2021 року у справі № 638/15336/18; від 07.02.2022 року у справі № 759/3554/20; від 10.11.2023 року у справі № 401/1944/22; від 15.11.2023 року у справі № 932/2483/21).

Оцінивши на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, з урахуванням того, що судом не встановлено достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, суд не погоджується з вказаним Висновком, з огляду на те, що в його основу покладено згоду відповідача на її позбавлення батьківських прав, що суперечить інтересам дитини.

Щодо визнання відповідачем позову суд зазначає наступне.

Відповідно ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З урахуванням того, що судом не встановлено достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а визнання відповідачем позову суперечить інтересам дитини, відмова матері від дитини є неправозгідною та суперечить моральним засадам суспільства, то суд не приймає визнання позову відповідачем.

Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у Постанові від 10.11.2023 року у справі № 401/1944/22.

Також, аналогічні висновки щодо спірних правовідносин зазначено Запорізьким апеляційним судом у Постанові від 16.07.2025 року (справа № 644/1189/24) та у Постанові від 17.06.2025 року (справа № 333/9580/24).

Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. У п.3.4 вказаного Рішення зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Згідно п.4.1 вказаного Рішення одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Таким чином, всебічне дослідження усіх обставин справи та наданих доказів, дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, як такий, що не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами.

Відповідно ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу судових витрат.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то суд залишає витрати на сплату судового збору за позивачем.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 263-266, 268 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини та про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 26 вересня 2025 року.

Суддя: С.М. Телегуз