Справа №638/3129/25
Провадження № 2/638/3331/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Подус Г.С.,

за участю секретаря Двойних А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Шевченківського районного суду м.Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради , треті особи: державний нотаріус Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Л.А., третій відділ ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту батьківства, -

встановив:

Представник ОСОБА_1 - адвокат Липчанська Світлана Олексіївна звернулась до Шевченківського районного суду м.Харкова із позовом до Харківської міської ради , треті особи: державний нотаріус Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Л.А., третій відділ ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить встановити факт батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , внести зміни до актового запису про народження №232 складеного 05 травня 2017 року Фрунзенським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, зазначивши відомості про батька: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Починаючи з 2008 року ОСОБА_2 проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_1 , а у листопаді 2016 року зареєстрували шлюб за ісламськими традиціями (ніках) у мечеті, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, перекладеним на українську мову. ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва на народження, виданого повторно 21.05.2020 року серії НОМЕР_1 , актовий запис №232. З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 статті 135 СК України №0 вбачається, що матір?ю ОСОБА_4 29.04.2017 року записана ОСОБА_5 , а батьком - ОСОБА_6 . Померлим до його смерті було ініційовано проведення ДНК тесту з метою встановлення батьківства та подачі відповідного позову до суду, однак позов подати так і не встиг. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді квартири, натомість ОСОБА_3 не може прийняти її через відсутність підтверджуючих документів спорідненості. На підставі вищевикладеного до суду подано позов.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 24.02.2025 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження.

27.03.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він категорично заперечував проти задоволення позовних вимог зазначаючи, що позивачем жодним чином не доведено походження її дитини від померлого та обставин, на які вона спирається при обґрунтування позовних вимог. Зокрема є розбіжності і прізвищі позивачки та її сина, не доведено, що померлий перебував на території України та мав шлюбні відносини із позивачем.

31.03.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій вказала, що прізвище « ОСОБА_5 » є прізвищем Позивача до державної реєстрації шлюбу. Позивач до 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з громадянином ОСОБА_8 . 21 грудня 2005 року шлюб між Позивачем та ОСОБА_8 було розірвано, що підтверджується доданими до цієї відповіді на відзив документами. 08 лютого 2020 року Позивач змінила прізвище « ОСОБА_5 » на своє дівоче (дошлюбне) прізвище « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серія НОМЕР_2 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 08 лютого 2020 року (копія додається). Прізвище « ОСОБА_5 » у сина Позивача та померлого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , також було змінено з прізвища « ОСОБА_5 » на прізвище « ОСОБА_5 » 20 травня 2020 року відповідно до статті 148 Сімейного кодексу України (надалі - СК України), на підтвердження чого додається копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень. По-друге, матеріали справи містять фотокопію посвідки на постійне проживання ОСОБА_10 , яка підтверджує його проживання на території України на законних підставах. По-третє, Відповідач зазначає, що «матеріали справи не містять відомостей щодо останнього місця проживання ОСОБА_2 . Разом, з цим, він помер на території Турецької Республіки, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Також за змістом відомостей Свідоцтва про смерть померлий за сімейним станом перебував у шлюбі (запис № 18). Отже потребують встановлення обставини щодо наявності інших спадкоємців за законом та за заповітом, зокрема на території країни громадянства померлого». Вказані вище твердження Відповідача не мають жодного відношення до справи тому, що у нашому випадку встановлюється факт батьківства, а не коло спадкоємців та/або встановлення факту проживання однією сім`єю Позивача з померлим. Слід зазначити, що у матеріалах справи міститься постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1125/02-31, згідно з якою померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, останнім місцем проживання ОСОБА_2 була Україна, а на території Турецької Республіки (де і раптово помер) останній перебував лише у відрядженні або на відпочинку. Також якщо б у державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Л.А. виникли б сумніви щодо відкриття спадкової справи № 279/2024, то б державний нотаріус Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Л.А. винесла б постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з інших підстав, а не на підставі того, що у Позивача відсутні документи, які б встановлювали родинні чи інші відносини між малолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . І, як вже зазначалося раніше, ОСОБА_2 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . По-четверта, у відповідності до ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , а отже строк у шість місяців для прийняття спадщини минув ще у травні 2024 року. Спадкоємцем після смерті батька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є саме його малолітній син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інші спадкоємці, які прийняли спадщину, а також інші спадкоємці за законом та/або заповітом - відсутні.

08.04.2025 року від представника відповідача надійшли письмові заперечення, в яких він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 02.07.2025 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Л.А. інформацію щодо кола спадкоємців, копію заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою суду від 17.09.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, від представника надійшла заява про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, просив суд розглянути справи за його відсутністю та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої сторони у судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за її відсутністю та завірені копії спадкової справи №279/2024 після смерті ОСОБА_2 .

Суд дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані до суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у лікарні м. Стамбул.

Починаючи з 2008 року ОСОБА_2 проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_1 , а у листопаді 2016 року зареєстрували шлюб за ісламськими традиціями (ніках) у мечеті, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, перекладеним на українську мову.

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва на народження, виданого повторно 21.05.2020 року серії НОМЕР_1 , актовий запис №232.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 статті 135 СК України №0 вбачається, що матір?ю ОСОБА_4 29.04.2017 року записана ОСОБА_5 , а батьком - ОСОБА_6 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_8 з 14.07.2001 року, який було розірвано 21.12.2005 року.

Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 08.02.2020, актовий запис №2, ОСОБА_5 змінила прізвище зі ОСОБА_5 на ОСОБА_5 .

Крім того, з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень №73 від 11.06.2020 року було зміно прізвище дитини ОСОБА_12 на ОСОБА_3 .

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.

Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов?язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 122 СК України права та обов?язки матері, батька та дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленими статтями 122 (визначення походження дитини від матері та батька, які перебувають у шлюбі між собою) та статті 125 (визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою) цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір?ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 128 СК України передбачено, що позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім?я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для встановлення факту батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Тлумачення норм ст. 130 СК України свідчить, що законом не встановлено переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України (ст. 128 СК України).

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Рішення про встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім?я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про встановлення факту батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Калачова проти Росії" від 07 травня 2009 року, заява N? 3451/05).

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надано висновок експерта №564 складений медичним центром «Мати та дитина».

Згідно вказаного висновку біологічне батьківство передбачуваного батька ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 не виключається 99,99999999% і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв?язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,9999%.

Із змісту дослідної частини вказаного висновку вбачається, що судово-медична експертиза була проведена на підставі:

букального епітелію ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 :

букального епітелію ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, вказаним висновок встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 дійсно є біологічним батьком громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Матеріали справи також свідчать про те, що після смерті ОСОБА_2 заводилась спадкова справа на підставі заяви ОСОБА_1 , поданої в інтересах ОСОБА_3 . Інші спадкоємці відсутні.

Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 405757307 від 28.11.2024 року, у власності ОСОБА_2 перебуває у власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Зі змісту даної позовної заяви вбачається, що встановлення факту батьківства необхідно ОСОБА_1 для оформлення спадщини в інтересах ОСОБА_3 .

Виходячи з наведеного суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не порушують прав та інтересів інших осіб.

Що стосується вимог про внесення зміни до актового запису №232 про народження, то суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5 затверджені Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання.

Пунктами 2.13, 2.13.1 вказаних правил передбачено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, в тому числі рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Відповідно до статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Що стосується вимог про визнання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 , то суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Ураховуючи вищевказані обставини, суд дійшов висновку про задоволення похідноих вимог позивача щодо внесення змін до актового запису про народження дитини та визнання його спадкоємцем першої черги.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради , треті особи: державний нотаріус Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лученко Л.А., третій відділ ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту батьківства - задовольнити.

Встановити факт батьківства ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6

Внести зміни до актового запису про народження №232 складеного 05 травня 2017 року Фрунзенським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, зазначивши відомості про батька: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Головуючий суддя: