АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року

м. Чернівці

cправа № 727/4970/25

провадження № 22-ц/822/729/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Литвинюк І.М.

секретая Мостолюк А.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2025 року, головуючий у першій інстанції Бойко М.Є.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , у квітні 2025 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Зазначала, що отримала квартиру АДРЕСА_1 від Міністерства оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ордеру № 312 від 22 жовтня 1992 року.

Вказувала, що рішенням Департаменту житлово-комунального господарства міської ради від 04 квітня 2002 року до складу осіб, які прийняли участь у приватизації, включений чоловік ОСОБА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції актовим записом № 272, розірвано.

Посилалася на те, що ОСОБА_3 у зв`язку із розірванням шлюбу не є членом сім`ї, за місцем реєстрації не проживає понад двадцять чотири роки, у добровільному порядку не бажає подати документи для зняття з реєстрації, чим чинить перешкоди у користуванні власністю.

Просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2025 року у позові відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі просить заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою задовольнити.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, втрату ОСОБА_3 статусу члена сім`ї з 30 жовтня 2013 року, не проживання за місцем реєстрації понад тринадцять років, не здійснення оплати комунальних послуг, догляду за жилим приміщенням.

ОСОБА_3 не надано доказів поважності причин відсутності понад один рік у квартирі АДРЕСА_1 .

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відсутність ОСОБА_3 понад тринадцять років без поважних причин не має правового значення для вирішення спору про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом зняття з реєстрації без позбавлення права власності на майно.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання.

Вказує, що положення статті 7 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Загарія О.Д., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для захисту права ОСОБА_2 у обаний спосіб.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, незалежно від проживання або не проживання у ньому.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції актовим записом № 272 від 26 березня 1999 року, прізвище після укладення шлюбу дружини ОСОБА_6 .

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 жовтня 2013 року.

З відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 квітня 2025 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 20 квітня 2001 року по теперішній час, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 10 листопада 1992 року народження по теперішній час, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 09 листопада 2000 року по теперішній час.

Згідно акту Приватного підприємства "Регіон-центр" від 05 грудня 2014 року №374 ОСОБА_3 з 2001 року по теперішній час за вищевказаною адресою не проживає. Зі слів ОСОБА_2 та сусідів було встановлено, що він виїхав за кордон та не підтримує зв`язок із сім`єю протягом 10 років, проживає в Італії.

За витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ( свідоцтво про право власності б/н 04.04.2002).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 206/1853/18 (провадження № 61-4205св21) вказано, що «відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту».

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі пунктом 5 частини 3 статті 175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

За змістом абзацу 1, 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_2 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Підставою позову, тобто обставинами, якими ОСОБА_2 обґрунтовувала свої вимоги, зазначала непроживання співвласника ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 понад 24 роки, не здійснення оплати комунальних послуг, не зняття з реєстраційного обліку у добровільному порядку, чим чиняться перешкоди у володінні та користуванні власністю.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Як встановлено статтею 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади ,якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу ,є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України).

Окрім наведеного стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, яке є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Уразі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності в тому числі і сумісної, який означає право особи, зокрема, і на користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Отже, право ОСОБА_3 користування квартирою АДРЕСА_1 є складовою частиною права власності.

У матеріалах справи відсутні докази припинення права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті71, 72, 109, 110, 116 ЖК; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Ураховуючи, що право власності включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник (співвласник) не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням.

За обставин належності ОСОБА_3 права володіння, користування та розпорядження майном з підстав права власності на квартиру АДРЕСА_1 , останній не може бути позбавлений права користуватися належною йому на праві спільної сумісної власності спірною квартирою. У даному випадку не проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не впливає на зміст права власності.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі на наявність підстав для застосування частини 2 статті 405 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 понад 24 роки, не несе витрати по її утриманню. Положення даної статті не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_3 є співвласником жилого приміщення, а не членом сім`ї власника житла.

При цьому ОСОБА_2 не доведено, що наявність реєстрації місця проживання ОСОБА_8 у спірній квартирі порушує її права як співвласника житла користуватися, володіти та розпоряджатися своєю частиною власності, позову щодо стягнення витрат на утримання власності не заявлено.

Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням (стаття 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання").

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року по справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20) зроблено висновок, що: "суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду.

Чинне законодавство не передбачає позбавлення співвласника жилого приміщення права реєстрації місця проживання особи за відсутності підстав припинення права власності та користування такою особою житловим приміщенням.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2025 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2025 року слід залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді М. І. Кулянда

І. М. Литвинюк