Провадження №: 2/755/635/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" вересня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Яхно П.А., Онопрійчук Д.П.

за участю: представників позивача - Шумінської Ю.Ю., Юрченка Ю.В.

прокурорів - Польщикова І.В., Шитої Н.М., Гамаюнової А.І.

відвідача - ОСОБА_1

представник відповідачів - Павлія А.Г.

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом Дніпровської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Дніпровська окружна прокуратура м. Києва (на момент звернення Київська місцева прокуратура №4), в інтересах держави, в особі Київської міської ради, звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просила суд:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25.04.2019, серія та номер: 529, який укладено між Акціонерною компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» та ОСОБА_1 та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В.;

-витребувати від ОСОБА_1 нежитлове приміщення, група приміщень № 193в (в літ.А), загальною площею 162,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради;

-судові витрати стягнути з відповідача на користь прокуратури міста Києва.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що Київською місцевою прокуратурою №4 встановлено факт незаконного вибуття із власності територіальної громади міста Києва комунального майна, розташованого по АДРЕСА_1 . Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної гро м. Києва та об`єктів, які передаються до сфери управління виконавчих органів районних у м. Києві рад. Вказаним рішенням Київради нежитлове приміщення площею 164,7 кв. м в житловому будинку по АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва. Рішенням Київської міської ради від 12.07.2012 № 708/8045 нежитлові приміщення площею 164,7 кв.м по АДРЕСА_1 , які належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Відповідно до інформації Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 28.07.2015 Київською міською радою, як власником майна територіальної громади м. Києва, рішень про відчуження вказаного нежитлового приміщення загальною площею 164,7 кв.м. не приймалось та його приватизація не здійснювалась. Поряд із цим, вказане приміщення не включалось до переліку об`єктів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації. Враховуючи викладене, нежитлове приміщення загальною площею 164,7 кв. м по АДРЕСА_1 є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста Києва.

Водночас, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 №2-410/368/14 державним реєстратором 23.05.2014 здійснено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення (група приміщень №193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м., по АДРЕСА_1 за товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон». У подальшому, 05.06.2014 між ТОВ «Кейн Трейд Юніон» та компанією з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс ЛТД укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1183. Надалі, 14.08.2014 між Компанією з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД» та Компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. 14.08.2014 за реєстровим № 1707. На підставі вказаного договору 14.08.2014 право власності на спірне майно зареєстровано за КОВ «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», номер запису про право власності: 6685526.

28.03.2018 заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою в інтересах держави, в особі Київської міської ради, до Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» про витребування цього майна. Водночас під час судового розгляду справи № 910/3755/18 прокурору стало відомо, що спірний об`єкт нерухомості відповідачем відчужено на користь фізичної особи - ОСОБА_1

25.04.2019 між Акціонерною Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис ЛТД в особі Возного Олега Анатолійовича та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передає у власність Покупцю нежитлове приміщення загальною площею 162,3 кв. м, група приміщень №193в (Літ. А), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 529.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва Дзюби О.А. від 12.02.2015 у справі № 755/3365/15-к накладено арешт на нежитлове приміщення групи приміщень № 193-В (в літ. А), загальною площею 162,3 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває у володінні компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД». На виконання вказаної ухвали суду 04.03.2015 державним реєстратором Глобою А.П. (Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві) внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про арешт нерухомого майна: нежитлового приміщення, групи приміщень № 193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв. м по АДРЕСА_2 . Києві (номер запису про обтяження: 8937425). У подальшому, КОВ «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» оскаржено ухвалу слідчого судді від 12.02.2015 про накладення арешту, однак ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2016 у справі № 11-сс/796/1922/2016 апеляційну скаргу компанії залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін. Тобто, ухвала слідчого судді про накладення арешту на спірне майно є чинною і спірне майно перебувало під забороною на відчуження, про що достеменно знало КОВ «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД».

Водночас з`ясовано, що 25.04.2019 Журавльовою М.В. (Чигиринський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області) внесено запис про припинення обтяження, запис про яке внесено 04.03.2015 на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі № 755/3365/15-к. При цьому підставу припинення обтяження не зазначено. Разом з цим, згідно з інформацією Дніпровського районного суду міста Києва ухвала слідчого судді про накладення арешту від 12.02.2015 є чинною.

Разом з цим, навіть, враховуючи, що у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 25.04.2019 внесено запис про припинення обтяження у вигляді арешту спірного майна, за наявності чинної ухвали слідчого судді про накладення арешту на це майно, компанія не мала права розпоряджатись цим майном у будь-який спосіб, у тому числі, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Проте, незважаючи на чинність ухвали про накладення арешту і обізнаність компанії про заборону на відчуження спірного майна, КОВ «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» 25.04.2019 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна по АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 .

Враховуючи, що спірне нежитлове приміщення є комунальною власністю, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ним можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальної громади району - Київською міською радою. Таким чином, спірне нерухоме майно могло бути відчужено виключно у разі наявності волевиявлення відповідної територіальної громади, оформленого у вигляді рішення, яке відповідає вимогам законодавства. Разом з цим, Київрада рішень про відчуження спірних приміщень не приймала, а отже відчуження цих приміщень відбулось поза волею дійсного власника.

Як зазначалось вище, дійсним власником спірних приміщень в силу закону є територіальна громада м. Києва в особі Київради, яка рішення про їх відчуження не приймала. Однак первинну реєстрацію на спірне майно проведено за ТОВ «Кейн Трейд Юніон» на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі № 2-410/368/14. Як вбачається із тексту рішення Брянківського міського суду Луганської області, право власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 підтверджується рішенням третейського суду. Жодного посилання на виконавчий документ, виданий компетентним судом, як передбачають вимоги чинного законодавства, у рішенні суду немає. Більше того, у рішенні навіть не зазначено точну назву третейського суду, який, начебто визнав право власності ОСОБА_3 на спірні приміщення. Проте, із відповіді КП КМП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що бюро не здійснювало реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 . Відомості щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, за ОСОБА_3 відсутні також і у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно. Таким чином, ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не набував право власності на спірне майно, а рішення третейського суду не встановлює преюдиційність фактів щодо наявності у останнього такого права. Ураховуючи зазначене, ОСОБА_3 не мав права розпоряджатися спірним приміщенням, у тому числі й не мав право укладати з ТОВ «Кейн Трейд Юніон» договір позики із заставним забезпеченням.

Зважаючи на те, що Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалось, волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна не було. Таким чином, спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади м. Києва, яка є дійсним власником майна.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17.07.2019 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами загального позовного провадження, справа призначена до підготовчого судового засідання, учасникам справи роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17.07.2019 задоволено заяву заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави, в особі Київської міської ради, про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення групи приміщень №193-В (літ. «А»), загальною площею 162,3 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та яке відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_1 .

23.08.2019 до суду від представника відповідача Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» - Павлія А.Г. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти позову та зазначив, що позовні вимоги відповідачем не визнаються в повному обсязі за їх безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначає, позов подано після спливу 3-річного строку позовної давності щодо вимоги про витребування майна від відповідача ОСОБА_1 та неналежним позивачем. Окрім цього, матеріали позову не містять належних доказів щодо виникнення в Київської міської ради права власності на спірне нерухоме майно, що унеможливлює витребування цього майна на її користь. Щодо вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу від 25.04.2019 недійсним, то на момент укладення договору були відсутні будь-які перешкоди, обмеження чи заборони для його укладення. До того ж, арешт на спірне майно, який накладений ухвалою слідчого судді, в межах кримінального провадження № 0013657, накладеного ще в 2015 році. Жодного доказу чинності арешту спірного майна поза межами строків досудового розслідування у кримінальному провадженні прокурор не надав. При цьому, позивачем пропущений встановлений законодавством трирічний строк позовної давності, а причини пропуску строку не є поважними. Крім того, прокурором в позові не обґрунтовано наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в особі Київської міської ради, оскільки не надано доказів на підтвердження фактів нездійснення або неналежного здійснення вказаним органо відповідних повноважень, віднесених до його компетенції.

30.08.2019 до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечував проти заявлених позовних вимог, зазначаючи, що ним було придбано приміщення законно, а будь-які обмеження щодо майна на той час не були належним чином зареєстровані. Вказував, що при укладенні угод компетентними особами мають бути перевірені реєстри речових прав на нерухоме майно, в іншому разі зареєструвати майно буде неможливо. Посилання прокурора на те, що він є недобросовісним набувачем приміщення є голослівним, адже майно було набуто в законний спосіб та без порушення будь-якого порядку. Участь у представництві інтересів Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзс Лтд» дружини відповідача ОСОБА_4 та придбання ним приміщення в цієї компанії не свідчить про будь-яку недобросовісність чи зловживання якимись правами чи можливостями. Ще 26.08.2016 між ним та Компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзс Лтд» укладено попередній договір купівлі-продажу приміщення, тобто ще задовго до правочину, який прокурор назвав недобросовісним.

11.09.2019 до суду від заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва Яся О. надійшли відповіді на відзив відповідача Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» та на відзив відповідача ОСОБА_1 , у яких позивач просить задовольнити позовні вимоги та відхилити доводи викладені у відзивах, з підстав зазначених в позовній заяві.

12.09.2019 до суду від представника відповідача Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» - Павлія А.Г. надійшла заява про застосування строків позовної давності.

Цього ж дня, до суду відповідачем ОСОБА_1 було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.09.2019 в задоволенні клопотання представника відповідача Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» - Павлія А.Г. про залишення позовної заяви заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4, в інтересах держави, в особі Київської міської ради, до ОСОБА_1 , Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, без розгляду, відмовлено.

16.09.2019 до суду від представника позивача Київської міської ради - Фещенко В.В. надійшли пояснення, у яких останній зазначив, що КМР повністю підтримує доводи зазначені в позовній заяві з мотивів її повної обґрунтованості та вважає, що позов підлягає задоволенню. Оскільки жодних рішень стосовно вибуття нежитлового приміщення з комунальної власності територіальної громади міста Києва КМР не приймала, а тому спірне нежитлове приміщення вибуло із комунальної власності із порушенням приватизаційного законодавства. Крім того, укладений між відповідачами спірний правочин є нікчемним, оскільки він вчинений під час дії арешту на відчужуване майно, що в свою чергу порушує публічний порядок та є підставою для визнання такого правочину недійсним. Таким чином, майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1

24.09.2019 до суду від представника відповідача Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» - Павлія А.Г. надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів набуття ним права власності на спірне нерухоме майно, в зв`язку з чим відсутні правові підстави для витребування цього майна на користь КП «Міський магазин», Київської міської ради чи територіальної громади. До того ж, не існує ніяких підтверджень, що саме ці спірні приміщення колись могли би бути комунальними або державними. Жодного документа, ані техпаспорту, ані свідоцтва про право власності позивачем не надано, тільки припущення про якесь приміщення площею 164,7 кв.м., що станом на 31.08.2012 оцінено в 55 974,85 грн та передано КП «Міський магазин», а жодної ідентифікації приміщення не надано. Крім того, договір купівлі-продажу від 25.04.2019 укладений між Акціонерною Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис ЛТД та ОСОБА_1 виконаний відповідно до вимог законодавства України та на момент укладення договору були відсутні будь-які перешкоди, обмеження чи заборони для його укладання. Ба більше, позивачем пропущено встановлений трирічний строк позовної давності, а причини пропуску строку не є поважними.

02.10.2019 до суду відповідачем ОСОБА_1 було подано заяву про виключення доказів позивача.

Цього ж дня, до суду представником відповідача Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» - Павлієм А.Г. було подано клопотання про визнання доказів недопустимими.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.11.2019 зупинено провадження у цивільній справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, до набрання законної сили рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 в справі №910/3755/18 за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон», Компанії з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд, Компанії з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком», Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС» про витребування майна.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.07.2021 у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - Павлія А.Г. про поновлення провадження у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, відмовлено.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.01.2023 поновлено провадження у даній цивільній справі.

20.02.2023 до суду від представника відповідачів Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» та ОСОБА_1 - Павлія А.Г. надійшла заява про застосування наслідків спливу позовної давності.

21.02.2023 до суду від представника позивача Київської міської ради - Друцької О.Г. надійшли пояснення, у яких остання вказала, що КМР в повному обсязі підтримує подану позовну заяву, та вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав викладених у позові. Спірні нежитлові приміщення є комунальною власністю, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ними можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальної громади в особі Київської міської ради. Крім того, укладений між відповідачами спірний правочин є нікчемним, оскільки він вчинений під час дії арешту на відчужуване майно, що в свою чергу порушує публічний порядок та є підставою для визнання такого правочину недійсним. Таким чином, оскільки відчуження спірного нерухомого майна здійснено поза приватизаційною процедурою, без прийняття відповідного рішення КМР, що свідчить про відсутність волевиявлення власника майна - територіальної громади в особі Київської міської ради на його відчуження, це є підставою для витребування спірного нерухомого майна.

02.03.2023 до суду від керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва - Дейнеки С.В. надійшли додаткові пояснення, у яких останній наголосив, що Київрада є власником спірного майна. При цьому, зміна набувачами технічних характеристик об`єкту нерухомості в жодному випадку не свідчить про припинення права власності Київради на нього, оскільки волі власника - територіальної громади м. Києва на його відчуження не було. Крім того, договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 25.04.2019 не може бути підставою для набуття ОСОБА_1 права власності на спірні приміщення, оскільки такий правочин є нікчемним, тому що за ним продано майно, обіг якого був обмеженим у зв`язку із забороною на його відчуження. Відчуження нежитлових приміщень комунальної власності повинно відбуватися за наявності волевиявлення власника, оформленого у вигляді відповідного рішення, в порядку приватизаційної процедури. Відсутність спрямованого на відчуження майна рішення органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження спірного майна (приватизацію) не виявляв, а отже є підстави для витребування спірного майна на користь територіальної громади м. Києва в особі Київради.

03.03.2023 до суду від керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва - Дейнеки С.В. надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій позивач просить суд:

- визнати причини пропуску позовної давності поважними;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25.04.2019, серія та номер: 529, який укладено між Акціонерною компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» та ОСОБА_1 та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловського Т.В.;

- витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. києва в особі Київської мської ради нежитлове приміщення, група приміщень №193в (в літ.А), загальною площею 162,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 66);

- судові витрати стягнути з відповідача на користь Київської міської прокуратури.

03.03.2023 від керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва - Дейнеки С.В. надійшло клопотання про приєднання доказів.

07.03.2023 до суду від представника позивача Київської міської ради - Друцької О.Г. надійшли пояснення, у яких остання вказала, що КМР в повному обсязі підтримує подану позовну заяву, та вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав викладених у позові. Спірні нежитлові приміщення є комунальною власністю, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ними можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальної громади в особі Київської міської ради. Крім того, укладений між відповідачами спірний правочин є нікчемним, оскільки він вчинений під час дії арешту на відчужуване майно, що в свою чергу порушує публічний порядок та є підставою для визнання такого правочину недійсним. Таким чином, оскільки відчуження спірного нерухомого майна здійснено поза приватизаційною процедурою, без прийняття відповідного рішення КМР, що свідчить про відсутність волевиявлення власника майна - територіальної громади в особі Київської міської ради на його відчуження, це є підставою для витребування спірного нерухомого майна.

Цього ж дня, судом постановлено ухвалу про витребування доказів.

21.03.2023 до суду з Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов лист на виконання ухвали про витребування доказів, у якому повідомлено, що Департамент не здійснював приватизацію нежитлового приміщення загальною площею 162,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та рішення Київською міською радою щодо їх приватизації не приймалося.

03.04.2023 до суду з Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації надійшов лист на виконання ухвали про витребування доказів, у якому повідомлено, що Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією не вчинялись приватизаційні дії, передбачені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 № 121 «про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» стосовно нежитлового приміщення загальною площею 163,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

04.04.2023 до суду з Головного управління статистики у місті Києві надійшли копії фінансової звітності, поданої ТОВ «КЕЙН ТРЕЙД ЮНІОН» за перший квартал, перше півріччя та дев`ять місяців 2013 року.

Цього ж дня, до суду надійшов лист Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», у якому повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» по нежитловому фонду за адресою: АДРЕСА_1 нежиле приміщення заг.пл. 162,3 кв.м. на праві власності не реєструвалося.

06.04.2023 до суду з Головного управління ДПС у м. Києві надійшов лист, у якому повідомлено, що станом на 29.03.2023 ТОВ «КЕЙН ТРЕЙД ЮНІОН» за запитуваний період і по теперішній час не було зареєстровано в якості платника податку на додану вартість. Крім того, станом на 29.03.2023 постачальник ТОВ «КЕЙН ТРЕЙД ЮНІОН» податкові накладні, зокрема з номенклатурою товарів/послуг відчуження майна за договором від 05.06.2014 в Єдиному реєстрі податкових накладних не реєструвало, податкову та фінансову звітність, що свідчить про ведення платником господарської діяльності за останні п`ять років до контролюючого органу не надавало.

07.04.2023 з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорозькій області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов лист у якому повідомлено, що за даними архівів відділів державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про шлюб № 1411 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складений 15.09.1979 Мелітопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Мелітопольському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса). На підставі висновку Мелітопольського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Мелітопольському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 19.06.1996 внесено зміни до графи 6, а саме, змінено національність нареченого з «росіянин» на «німець», та надано відповідні докази на підтвердження.

11.04.2023 до суду представником відповідачів - Павлієм А.Г. було подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

01.05.2023 до суду з Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшла копія реєстраційної справи № 66.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.06.2023 залучено до участі в справі за позовом Дніпровської окружної прокуратури м. Києва, в інтересах держави, в особі Київської міської ради, до ОСОБА_1 , Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, в якості третьої особи, яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС».

20.07.2023 до суду представником позивача Дніпровської окружної прокуратури м. Києва - Шитою Н.М. було заявлено клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.07.2023 доручено виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 07.03.2023 про витребування доказів у приватного нотаріуса КМНО Змисловської Т.В., а саме копії матеріалів нотаріальної справи, що була заведена при посвідченні договору купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 162,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , від 25.04.2019 та зареєстрованого в реєстрі за № 529 - Київському державному нотаріальному архіву.

15.08.2023 до суду з Київського державного нотаріального архіву надійшла належним чином завірена копія договору купівлі-продажу та документи, на підставі яких він був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. від 25.04.2019 за реєстровим № 529.

29.08.2023 до суду з Київського державного нотаріального архіву надійшла належним чином завірена копія Договору купівлі-продажу № 529 від 25.04.2019, посвідченого Змисловською Т.В., приватним нотаріусом КМНО.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.09.2023 клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, Шитої Н.М. про прийняття заяви про уточнення позовних вимог задоволено та прийнято в межах розгляду цивільної справи за позовом Дніпровської окружної прокуратури м. Києва, в інтересах держави, в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», третя особа, яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС», про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна - заяву про уточнення позовних вимог (Вх.№10314 від 03.03.2023); учасникам у справі встановлені строки для подання заяв по суті справи.

05.10.2023 представником відповідачів - Павлієм А.Г. подано відзив на заяву про уточнення позовних вимог.

11.10.2023 до суду Дніпровською окружною прокуратурою м. Києва подано відповідь на відзив на заяву про уточнення позовних вимог.

13.10.2023 до суду від представника позивача Київської міської ради - Друцької О.Г. надійшла відповідь на відзив на заяву про уточнення позовних вимог. Представник вважає поданий відзив безпідставним та необґрунтованим, оскільки КМР як власником майна територіальної громади м. Києва рішень про відчуження спірного нежитлового приміщення загальною площею 164,7 кв.м. не приймалось та його приватизація не здійснювалась. Поряд із цим, вказане приміщення не включалося до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, відповідно до рішення Київської міської ради від 31.03.2011 № 100/5487 «Про Програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва». При цьому спірне майно не входило до переліків об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації, та щодо нього не здійснювалось жодної процедури відчуження шляхом приватизації, в той час як відчуження нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва могло бути здійснено виключно у порядку встановленому законом. Враховуючи викладене, нежитлове приміщення загальною площею 164,7 кв.м. по АДРЕСА_1 є комунальною власністю в силу закону та належить територіальній громаді міста Києва. Крім того, відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до травня 2014 будь-яких записів з приводу спірного об`єкту нерухомого майна свідчить про не вчинення територіальною громадою міста Києва жодних легітимних дій щодо відчуження такого майна та відповідно свідчить про перебування у власності територіальної громади міста Києва спірного майна. Укладений між відповідачами договір купівлі-продажу від 25.04.2019 є нікчемним, оскільки він вчинений під час дії арешту на відчужуване майно, що в свою чергу порушує публічний порядок, а отже він не породжує правових наслідків і не може бути підставою для виникнення у ОСОБА_1 права власності на спірне майно.

16.10.2023 ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, клопотання представника відповідачів - Павлія А.Г. про витребування доказів задоволено та витребувано у Дніпровської окружної прокуратури м. Києва копію запиту № 47-237 від 29.11.2017 та копію листа № 53-589 від 25.01.2018, які додавалися Дніпровською окружною прокуратурою м. Києва у відповіді на відзив на заяву про уточнення позовних вимог.

05.12.2023 до суду від представника відповідачів - Павлія А.Г. надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

31.01.2024 прокурором Дніпровської окружної прокуратури м. Києва Шитою Н.М. подано до суду витребувані докази.

14.02.2024 до суду від представника відповідачів - Павлія А.Г. надійшло до доповнення до відзиву у зв`язку з наданням нових доказів позивачем та подано заяву про виклик свідка.

14.02.2024 прокурором Дніпровської окружної прокуратури м. Києва Шитою Н.М. подано до суду витребувані докази.

Інших заяв по суті справи від учасників справи не надійшло.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.02.2024 закрито підготовче провадження у цій цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі, в судове засідання викликано сторони по справі та свідка ОСОБА_8 .

У судовому засіданні прокурори Дніпровської окружної прокуратури м. Києва підтримали позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві. Прокурор Шита Н.М. звернула увагу суду на ту обставину, що кримінальне провадження порушене по факту вибуття спірного приміщення із володіння територіальної громади м. Києва триває з 2014 року. До проведення огляду нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 за ухвалою слідчого судді, та складання, за його результатами, ТОВ «Земюрконсалтинг», технічного паспорту від 29.11.2017, не було достовірно відомо, що нежитлове приміщення, право власності на яке було зареєстроване за ТОВ «Кейн Трейд Юніон», а в подальшому за АК з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», та нежитлове приміщення, яке було закріплене на праві господарського відання за КП «Міський магазин», є одним й тим самим приміщенням. Згідно технічного паспортну на будинок по АДРЕСА_1 , наданим КП БТІ, іншого нежитлового приміщення, яке б за розмірами відповідало нежитловому приміщенню, зареєстрованого за відповідачами, будинок не містить. Оскільки, саме після складання технічного паспорту ТОВ «Земюрконсалтинг» від 29.11.2017, прокурор достовірно довідався про особу, яка порушила права територіального громади м. Києва, слід обраховувати строк позовної давності. Після звернення прокурора з позовом до господарського суду м.Києва, відповідач АК з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» у незаконний спосіб відчужив майно відповідачу ОСОБА_1 , при цьому інтереси відповідача АК з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» представляла дружина відповідача ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, останній не може вважатися добросовісним набувачем. В подальшому ж, ОСОБА_1 передав спірне нежитлове приміщення в іпотеку ТОВ «Центрбудсервіс КС», засновником якого є дружина ОСОБА_1 .

Представники КМР підтримали позовну заяву, з підстав викладених у ній та в письмових поясненнях КМР, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідачів Павлій А.Г. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у заявах по суті справи, також просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Додатково вказав, що відповідач ОСОБА_1 проявляв обачність під час придбання нежитлового приміщення, прибув до нотаріуса, який перевірив відсутність обтяжень та уклав угоду. У зв`язку з чим в реєстрі заборон було відсутнє обтяження ОСОБА_1 не відомо, можливо припустити про закриття кримінального провадження, а під час розгляду справи господарським судом, арешт на майно не накладався. Відповідачу належить нежитлове приміщення загальною площею 162,3 кв.м., і відсутні докази того, що це нежитлове приміщення площею 164,7 кв.м.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав викладених у заявах по суті справи, просив відмовити у його задоволенні. Вважає, що він є добросовісним покупцем, який зробив гарний ремонт у нежитловому приміщенні, а прокуратура намагається відібрати це майно.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, з підстав викладених у заявах по суті справи, просила суд в позові відмовити.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23.10.2024 застосовано привід, як захід процесуального примусу, відносно свідка ОСОБА_8 , експерта Всеукраїнської громадської організації «Асоціація експертів будівельної галузі», адреса місця роботи: ТОВ «ЗЕМЮРКОНСАЛТИНГ».

29.10.2024 від ТОВ «ЗЕМЮРКОНСАЛТИНГ» надійшов лист, у якому повідомлено, що ОСОБА_8 в ТОВ «ЗЕМЮРКОНСАЛТИНГ» не працює, адреса місця проживання та дата народження не відомі.

11.12.2024 від Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області надійшов лист, в якому повідомлено про те, що працівникам не представилося за можливе виконати ухвалу суду щодо застосування примусового приводу по відношенню до ОСОБА_8 , працюючого за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з тим, що в ТОВ «ЗЕМЮРКОНСАЛТИНГ» останній не працює.

Оскільки судом були вжиті всі належні заходи для виклику свідка за клопотанням сторони відповідача, свідок до суду не з`явився, суд вичерпав передбачені процесуальним законом можливості його виклику, а сторона відповідача не забезпечила явку в судове засідання свідка, суд вважав за можливе продовжити розгляд справи у відсутність свідка ОСОБА_8 .

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва (т.1 а.с.19).

Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджені переліки об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1-10 до цього рішення. Відповідно до таблиці №6 до таких об`єктів, крім іншого, належать нежитлові приміщення загальною площею 1 806,70 кв.м. на АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 22-24).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», затверджено переліки підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій згідно з додатками 1-10 до цього розпорядження. Відповідно до таблиці №5 до таких об`єктів, крім іншого, належать нежитлові приміщення загальною площею 1 806,70 кв.м. на АДРЕСА_1 (т.1 а.с.25-28).

Розпорядженням голови Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.11.2011 № 286 «про закріплення майна, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації по житловому господарству» нежитлові приміщення загальною площею 1 806,70 кв.м. на АДРЕСА_1 закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (т.1 а.с.29-32).

Рішенням Київської міської ради № 708/8045 від 12.07.2012 нежитлові приміщення площею 164,7 кв.м. на АДРЕСА_1 , закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (т.1 а.с.33-34).

На виконання зазначеного рішення Київської міської ради складено та підписано акт приймання-передачі від 12.09.2012 згідно якого Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією передано, а Комунальним підприємством «Міський магазин» прийнято нежитлові приміщення загальною площею 164,7 кв.м. по АДРЕСА_1 станом на 31.08.2012 (т.1 а.с.34).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 №2-410/368/14 державним реєстратором 23.05.2014 здійснено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення (група приміщень №193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м., по АДРЕСА_1 за товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» (т.1 а.с.41, 45-48).

05.06.2014 між ТОВ «Кейн Трейд Юніон» та Компанією з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс ЛТД укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1183. На підставі вказаного договору 05.06.2014 право власності на спірне майно зареєстровано за Компанією з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс ЛТД, номер запису про право власності: 5922740 (т.1 а.с.40, 49-50).

14.08.2014 між Компанією з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД» та Компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. 14.08.2014 за реєстровим № 1707. На підставі вказаного договору 14.08.2014 право власності на спірне майно зареєстровано за КОВ «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», номер запису про право власності: 6685526 (т.1 а.с.40, 51-52).

09.10.2014 за фактом вибуття нежитлових приміщень, за адресою: АДРЕСА_1 , загльною площею 164,7 кв.м., до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне провадження №0013657 від 09.10.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 Кримінального кодексу України (шахрайство, вчинене у великих розмірах) (т.1 а.с.73).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва Дзюби О.А. від 12.02.2015 у справі № 755/3365/15-к накладено арешт на нежитлове приміщення групи приміщень № 193-В (в літ. А), загальною площею 162,3 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває у володінні компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД». Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2016 у справі № 11-сс/796/1922/2016 апеляційну скаргу представника Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис ЛТД залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін (т.1 а.с.65-67).

04.03.2015 державним реєстратором Глобою А.П. (Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві) внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про арешт нерухомого майна: нежитлового приміщення, групи приміщень № 193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв. м. по АДРЕСА_1 (номер запису про обтяження: 8937425) (т.1 а.с.42).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2018 відкрито провадження у справі №910/3755/18 за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон», Компанії з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд, Компанії з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд про витребування майна (т.1 а.с.62-63).

25.04.2019 між Акціонерною Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис ЛТД та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передає у власність Покупцю нежитлове приміщення загальною площею 162,3 кв. м, група приміщень №193в (Літ. А), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 529. На підставі вказаного договору 25.04.2019 право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 31361155 (т.1 а.с.64, 167-168, 102, 40).

25.04.2019 Журавльовою М.В. (Чигиринський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області) внесено запис про припинення обтяження, запис про яке внесено 04.03.2015, при цьому підставу припинення обтяження не зазначено (т.1 а.с.42).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 у справі № 910/3755/18 задоволено позов Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна у Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд (т.2 а.с.97-111).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2020, рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 у справі №910/3755/18 скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна (т.2 а.с. 80-96).

Постановою Касаційного господарського суду від 27.09.2022 у справі №910/3755/18 постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Резолютивну частину постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 у справі № 910/3755/18 залишено без змін (т.2 а.с.72-79).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ч.2 ст.11 ЦК України).

Як правове підґрунтя щодо правомірності набуття територіальною громадою в особі Київської міської ради права власності на спірне нежитлове приміщення, суд зазначає наступне.

15.04.1991 введено в дію Закон УРСР «Про власність», яким розмежовано державну та комунальну власність.

05.11.1991 Кабінетом Міністрів України на виконання постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» прийнято постанову №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» (надалі - Постанова №311), якою затверджено Перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

Відповідно до розділу 2 Переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), до власності територіальної громади міста Києва передано житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів, житлово-експлуатаційні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Повноваженнями щодо розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя Постановою №311 були наділені облвиконкоми, Київський і Севастопольський міськвиконкоми з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

В зв`язку з адміністративно-територіальною реформою в місті Києві пунктами 1, 2 рішення Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001 затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва (додаток 1) та районів міста (додатки 2-11) (т.1 а.с.19).

Відповідно до частини першої та другої ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, корпоративні права в юридичних особах, у тому числі банках, страхових компаніях чи інших господарських товариствах, майно житлового фонду, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Як встановлено вище, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був включений до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва з 2001 року на підставі рішення Київради №208/1642 від 27.12.2001 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва». В подальшому рішенням Київради №284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено оновлений перелік об`єктів комунальної власності, до якого, зокрема, увійшов житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який згідно з розпорядженням КМДА №1112 від 10.12.2010 «Про питання організації управління районами в місті Києві» був переданий до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, а спірне нежитлове приміщення з липня 2012 року закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Міський магазин» у відповідності до прийнятого Київрадою рішення №708/8045 від 12.07.2012 «Про закріплення нежитлових приміщень за Комунальним підприємством «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Міський магазин» та оформлено акт приймання-передачі нежитлового приміщення загальною площею 164,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , КП «Міський магазин» станом на 31.08.2012.

Отже, суд доходить висновку, що право власності на спірне нежитлове приміщення територіальною громадою в особі Київської міської ради набуте у відповідності до законодавства та на підставі нормативно-правових актів.

Ба більше, право власності на спірне нерухоме майно було набуте територіальною громадою міста Києва до набрання чинності Цивільним кодексом України (до 2004 року), яким передбачалось, що набуття власності на нерухоме майно пов`язане із державною реєстрацією такого права.

Вказане також узгоджується з позицією щодо підтвердження права власності територіальної громади міста Києва на нерухоме майно відповідними рішеннями Київради викладеною в постановах Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 754/14094/17, від 04.11.2020 у справі № 761/46240/16.

Відтак, судом відхиляються як необґрунтовані доводи відповідача, що позивачем не доведено наявність у нього права власності на спірне майно, з огляду відсутності відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки позивачем було набуте спірне майно до 2004 року, в той час як лише після набрання чинності Цивільним кодексом України у 2004 році набуття права власності на нерухоме майно було нерозривно пов`язане з моментом державної реєстрації такого права.

Отже, підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про право власності позивача на об`єкт нерухомого майна (нового запису) міг би бути певний юридичний факт щодо набуття речового права на майно іншою особою, тобто зміна підстави перебування майна на відповідному речовому праві тягне за собою необхідність реєстрації такої зміни.

Таким чином, відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до травня 2014 року будь-яких записів з приводу спірного об`єкту нерухомого майна свідчить про не вчинення позивачем жодних легітимних дій щодо відчуження такого майна та відповідно перебування у власності територіальної громади міста Києва спірного майна до дати реєстрації в Реєстрі права власності на спірне майно за ТОВ «Кейн Трейд Юніон».

Крім того, такі висновки суду підтверджуються листом Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №062/11-10-1360 від 17.03.2023, з якого вбачається, що Департамент не здійснював приватизацію нежитлового приміщення загальною площею 162,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та рішення Київською міською радою щодо їх приватизації не приймалося (т.3 а.с.50).

Також, з листа Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №103/2264/9/1 від 30.03.2023 вбачається, що Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією не вчинялись приватизаційні дії, передбачені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 № 121 «про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» стосовно нежитлового приміщення загальною площею 162,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т.3 а.с.52).

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 1 статті 345 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 182 Цивільного кодексу України).

Частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

У відповідності зі статтями 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Таким чином, з 01.01.2004 набуття права власності на нерухоме майно відбувається в момент здійснення державної реєстрації такого права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №918/1377/16.

Отже, враховуючи приписи Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 1, 4, 5), Цивільного кодексу України (статті 181, 182, 316, 317, 334), вибуття із власності територіальної громади міста Києва нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , вперше мало місце на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц, провадження №2-410/368/14, оскільки 23.05.2014 була здійснена державна реєстрація права власності на таке майно за ТОВ «Кейн Трейд Юніон» (номер запису про право власності 5801101) (т.1 а.с.41).

Рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» задоволено. Визнано Договір позики із заставним забезпеченням, укладений 13.12.2013 між ТОВ «Кейн Трейд Юніон» та ОСОБА_3 дійсним. Припинено право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення (Літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м. Визнано за ТОВ «Кейн Трейд Юніон» право власності на нежитлове приміщення (Літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м. (т.1 а.с.45-48).

Вказане судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось.

При цьому, рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц стало підставою для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження №0000180 від 20.06.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України (постановлення суддею завідомо неправосудного рішення) (т.1 а.с.81).

Частиною 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частини 5 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи, що Київська міська рада, як власник спірного нерухомого майна не була залучена до участі у розгляді справи №410/1140/14-ц, то відповідно встановлені у рішенні Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 обставини не мають преюдиційного значення для Дніпровського районного суду міста Києва та відповідно можуть бути спростовані позивачем.

Керуючись приписами ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд вбачає за можливе надати власну правову оцінку обставинам, дослідження яких входило до предмету доказування в межах справи №410/1140/14-ц.

Так, обґрунтовуючи право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення (Літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м., у рішенні Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 міститься посилання на рішенням третейського суду №22/2007 від 28.12.2007.

В той же час, при вирішення спору про припинення права власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно, судом не вказано суті рішення третейського суду №22/2007 від 28.12.2007, назву особи, що прийняла таке рішення, моменту виникнення у ОСОБА_3 права власності на спірне майно та інших обставин, які є обов`язковими при вирішенні даної категорії спорів, що унеможливлює встановлення Дніпровським районним судом міста Києва шляхом направлення запиту до такого третейського суду, суті спору та суті рішення третейського суду №22/2007 від 28.12.2007 або витребування матеріалів справи, в межах якої було прийняте вказане рішення.

Окремо слід звернути увагу, що заборона розгляду третейськими судами справ, однією із сторін в яких є орган місцевого самоврядування, існувала ще з 2004 року в силу положень п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», та підстав вважати, що в межах третейської справи №22/2007 був легітимно розглянутий спір за участю Київської міської ради щодо спірного нерухомого майна, немає.

Крім того, за вимог ч. 3 ст. 55 Закону України «Про третейські суди», (в ред. на 28.12.2007), виконання рішення третейського суду, якщо воно потребує вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснюється за умови видачі компетентним судом виконавчого документа.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У Рішенні ЄСПЛ «Zand v Austria» зазначається про те, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів…» З огляду на це, не вважається «судом встановленим законом» орган, котрий не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Частиною 1 статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною 1 статті 114 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній станом на 06.05.2014 (дата постановлення рішення у справі №410/1140/14-ц), встановлено виключну підсудність позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, - за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Отже, розглянувши спір щодо права власності на нерухоме майно, місцезнаходженням якого є: АДРЕСА_1, Брянківський міський суд Луганської області вийшов за межі визначеної для нього підсудності спорів та прийняв рішення про права та обов`язки сторін (у тому складі, який мав місце у межах справи №410/1140/14-ц), у спорі який підлягав вирішенню за виключною підсудністю Дніпровським районним судом міста Києва, а тому відповідно до статті 6 Конвенції зазначене рішення суду у справі №410/1140/14-ц є таким, що прийняте «судом не встановленим законом».

При цьому, аналогічні висновки за тотожних обставин були викладені Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 у справі №910/12532/16.

Зважаючи на викладене, єдиним можливим доказом набуття ОСОБА_3 у власність спірного майна є посилання Брянківського міського суду Луганської області у своєму рішенні від 06.05.2014 на рішення третейського суду №22/2007 від 28.12.2007, тобто на дату, після набрання чинності Цивільним кодексом України, яким передбачено, що право власності на нерухоме майно виникає в момент державної реєстрації такого права, відтак в силу Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 1, 4, 5), Цивільного кодексу України (статті 181, 182, 316, 317, 334) у ОСОБА_3 не виникло права власності, яке включає в себе в тому числі право розпорядження спірним нерухомим майном. З огляду на це, є неможливим припинення права власності у особи, яке у неї не виникало, а тому, за висновком суду, спірне нерухоме майно не могло бути передане ОСОБА_3 в заставу (іпотеку) іншій особі.

Натомість, в ухвалі Дніпровського районного суду міста Києва від 31.10.2017 у справі №755/29262/14-к було встановлено, що ні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ні в органах БТІ, право власності на нежитлове приміщення (Літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м. не було зареєстроване за ОСОБА_3 , свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення не видавалось. Учасниками у межах даного спору не доведено зворотнього.

Крім того, як вбачається із наданих Головним управлінням статистики у місті Києві фінансових звітів Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» за перший квартал, перше півріччя та дев`ять місяців 2013 року у ТОВ «Кейн Трейд Юніон» не було оборотних активів чи доходів, а основними засобами були кошти у розмірі 1 000,00 грн., внесені до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» (т.3 а.с.55-57).

Наведені обставини у сукупності із відсутністю у попередній (звітний) період у ТОВ «Кейн Трейд Юніон» активів (окрім статутного капіталу у розмірі 1 000,00 грн.) та належних доказів перерахунку (надання) ОСОБА_3 коштів, свідчать про відсутність фінансової можливості у ТОВ «Кейн Трейд Юніон» надати ОСОБА_3 у позику за Договором позики із заставним забезпеченням, укладеним 13.12.2013, коштів у розмірі 100 000,00 грн. та відповідно відсутні належні та допустимі докази фактичного надання таких коштів ОСОБА_3 .

Крім того, ТОВ «Кейн Трейд Юніон» в межах справи №410/1140/14-ц просило суд визнати дійсним не посвідчений нотаріально Договір позики із заставним забезпеченням, укладений 13.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» та ОСОБА_3 , на підставі ст. 334 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Нотаріальне посвідчення правочинів, що вчиняються у письмовій формі, є обов`язковим лише у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 209 Цивільного кодексу України).

Зокрема, обов`язкове нотаріальне посвідчення, встановлене стосовно договорів застави нерухомого майна (ч. 1 ст. 577 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України (в редакції Закону від 11.02.2010 №1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України») права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 Цивільного кодексу України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін (п. 13).

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що при розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 Цивільного кодексу України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Отже, оскільки Договір позики із заставним забезпеченням від 13.12.2013 в силу ч. 1 ст. 577 Цивільного кодексу України підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, однак його сторонами таких дій не вчинено, то відповідно такий договір не є укладеним і не створює прав та обов`язків для його сторін, а відтак і не підлягає визнанню дійсним на підставі ст. 334 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц не може встановлювати преюдиційності жодних обставин, а судом встановлено відсутність правових підстав для набуття ТОВ «Кейн Трейд Юніон» права власності на спірне майно, то вибуття нежитлового приміщення (Літ. А), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м. із власності територіальної громади міста Києва відбулось неправомірно та без відповідного волевиявлення власника в особі Київської міської ради.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 Цивільного кодексу України).

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/3496/17.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації.

Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) про те, що умовами звернення з таким позовом є: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Власник має право витребувати таке майно лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру.

Для вирішення даного спору про витребування майна із чужого незаконного володіння є необхідним встановлення чи з волі власника майно вибуло із його володіння, однак суд вважає за доцільне також встановити чи є особа добросовісним набувачем майна та чи набуто ним таке майно за відплатним договором.

Судом було встановлено, що вибуття спірного майна із власності територіальної громади міста Києва відбулось за відсутності волі власника в особі Київської міської ради на його відчуження.

Оцінюючи добросовісність відповідачів, як набувачів спірного майна, суд виходить з наступного.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова ВП ВС від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Так, в межах розгляду даної справи судом достовірно встановлені наступні факти та обставини.

23.05.2014 на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц право власності на спірне майно було зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон».

04.06.2014 між Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд (позикодавець) та Компанією з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд (позичальник) укладено Договір позики, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику позики у розмірі 2 700 000,00 грн на термін 15 календарних років з моменту набрання чинності цим договором, тобто до 04.06.2019. Вказаний договір був укладений від імені Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд повіреним Жибурта В.А. Директором Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд є Марікка Теодулу.

05.06.2014 спірне майно було відчужене Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» на користь Компанії з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд на підставі договору купівлі-продажу №1183 від 05.06.2014.

14.08.2014 право власності на спірне майно від Компанії з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд перейшло до Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.08.2014, реєстровий номер 1707. Вказаний договір був укладений від імені Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд повіреним Жибуртом Володимира Анатолійовича.

14.08.2014 між Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд (позичальник) та Компанією з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд (позикодавець) укладено Договір позики, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику позики у розмірі 2 700 000,00 грн. на термін 15 календарних років з моменту набрання чинності цим договором, тобто до 14.08.2029. Вказаний договір був укладений від імені Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд повіреним ОСОБА_9. Директором Компанії з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд є Марікка Теодулу.

14.08.2014 Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд було передано спірне нерухоме майно в іпотеку Компанії з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд за іпотечним договором від 14.08.2014, реєстровий номер 1710, на забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед позикодавцем з повернення суми позики, наданої Компанією з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд, згідно Договору позики від 14.08.2014, до 04.06.2030. Вказаний договір був укладений від імені Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд повіреним ОСОБА_9

05.09.2014 спірне майно було передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтерком» в управління згідно договору управління майном №1815 від 05.09.2014. Засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком» є ОСОБА_9 (розмір внеску до статутного фонду - 18 315,00 грн.) та ОСОБА_1 (розмір внеску до статутного фонду - 185,00 грн.).

09.10.2014 за фактом вибуття нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне провадження №0013657 від 09.10.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України (шахрайство, вчинене у великих розмірах).

12.02.2015 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30.06.2016 у справі №11-сс/796/1922/2016, накладено арешт на спірне майно.

29.11.2017 на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 31.10.2017 в якості заходів досудового розслідування в кримінальному провадженні №0013657 від 09.10.2014 було проведено технічну інвентаризацію нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що приміщення площею 162,3 кв.м. (яке фігурувало у рішенні Брянського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц та кінцевим набувачем якого є відповідач) та приміщення площею 164,7 кв.м. (яке належить на праві власності територіальній громаді міста Києва та Київською міською радою було передано на баланс КП «Міський магазин») є одним і тим самим приміщенням (т.1 а.с.74, 75-80).

28.03.2018 Заступником керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради було подано даний до господарського суду міста Києва позов до Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд про витребування майна (справа №910/3755/18).

В межах розгляду справи 910/3755/18, господарським судом міста Києва встановлено, що 16.04.2019 між Адвокатським об`єднанням «Легалінвест» в особі адвоката ОСОБА_4 та Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд в особі Возного О. укладено Договір про надання правової допомоги. 16.04.2019 представником відповідача - адвокатом ОСОБА_4 подано через відділ діловодства господарського суду міста Києва клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та продовження строку підготовчого провадження, яке мотивоване необхідністю зупинення провадження на 6 місяців для належного повідомлення відповідача про розгляд даного спору та вручення за судовим дорученням документів. Також, представником відповідача - адвокатом Павлієм А.Г. подано клопотання про відкладення підготовчого засідання для надання можливості ознайомитись зі змістом позову. Протокольною ухвалою суду від 16.04.2019 відкладено підготовче засідання на 14.05.2019.

25.04.2019 між Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, предметом якого є відчуження нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), площею 162,3 кв.м. що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Дата державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 - 25.04.2019, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 13349100.

ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з адвокатом ОСОБА_4 з 15.09.1979 (актовий запис №1411).

При цьому договір купівлі-продажу від 25.04.2019 був укладений від імені Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд представником за довіреністю Возним Олегом Анатолійовичем, в той час, як в межах розгляду справи 910/3755/18 господарським судом міста Києва, адвокат ОСОБА_4 представляла інтереси Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд.

07.05.2019 між ОСОБА_1 (позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС» (позикодавець) укладено договір позики №1, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику суми позики у розмірі 200 000,00 грн зі строком повернення до 07.05.2024. Вказаний договір був укладений від імені ТОВ «Центробудсервіс КС» директором Возним Олегом Анатолійовичем.

07.05.2019 ОСОБА_1 було передано спірне нерухоме майно в іпотеку Товариству з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС» за іпотечним договором від 07.05.2019, реєстровий номер 877, на забезпечення виконання зобов`язань з повернення суми позики, наданої згідно Договору позики від 07.05.2019, до 07.05.2024. Засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС» є ОСОБА_9 (розмір внеску до статутного фонду - 1 000,00 грн) та ОСОБА_4 (розмір внеску до статутного фонду - 1 000,00 грн).

При цьому, 25.04.2019 було незаконно припинено обтяження - арешт нерухомого майна, накладений ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к на нежитлові приміщення, група приміщень №193в (літ. А), площею 162,3 кв.м. що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що правочини, які укладались з приводу спірного майна (відчуження, передання в іпотеку) були вчинені пов`язаними особами: 1) ОСОБА_9 - як повіреним Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд, як засновником (з 08.09.2015 керівником) ТОВ «Інтерком» (якому у 2014 році було передано в управління спірне майно) та як засновником ТОВ «Центробудсервіс КС», 2) Возним Олегом Анатолійовичем - як представником Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд та директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС»; 3) ОСОБА_1 - як засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком» та чоловіком представника Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзи с Лтд у справі 910/3755/18 - адвоката ОСОБА_4 (яка є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС».

Наведене свідчить про консолідованість дій вказаних осіб, спрямованих, починаючи з 2014 року, на вчинення низки правочинів для створення уяви пересічної особи у добросовісності набуття спірного нерухомого майна.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідачам було достеменно відомо про чинність ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к, в тому числі станом на дату відчуження спірного майна на користь ОСОБА_1 з огляду на ту обставину, що в межах розгляду справи 910/3755/18, судом першої та апеляційної інстанції в описових частинах своїх рішень, встановлено, що ухвала про арешт долучалась представниками відповідача - Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд, до матеріалів справи як до укладення такого правочину, так і після (04.06.2019) представником відповідача - Павлієм А.Г .

Крім того, відповідачу Акціонерній компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» було достеменно відомо про існування та чинність ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к, в тому числі станом на дату відчуження спірного майна на користь ОСОБА_1 , оскільки така ухвала оскаржувалась представником Акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» до Апеляційного суду міста Києва та ухвалою від 30.06.2016 була залишена без змін, а скарга без задоволення.

Наведене свідчить про недобросовісність Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд та умисел на відчуження спірного майна всупереч встановленій судом забороні.

Відтак, наявні підстави для обґрунтованих сумнівів з приводу того, що ОСОБА_1 станом на дату укладення договору купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, не було відомо про накладений ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к арешт на нежитлові приміщення, група приміщень №193в (літ. А), площею 162,3 кв.м. що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, слід звернути увагу, що дія встановлених відповідною ухвалою суду обмежень (арешту) не залежить від їх реєстрації у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки положення чинного процесуального законодавства України не ставлять чинність вжитих судом заходів до забезпечення позову (кримінального провадження) в залежність від наявності чи відсутності у відповідному державному реєстрі внесених на підставі ухвали суду, якою їх було вжито, записів.

Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України №6-2773св08 від 10.03.2011, постановах Верховного Суду України №6-2552цс16 від 18.01.2017, №6-640цс17 від 24.05.2017 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №543/730/14-ц.

Наведені обставини свідчать про те, що фактична передача спірного майна у власність ОСОБА_1 , оформлена договором купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, була здійснена за наявності обтяження такого майна судовим арештом, існування якого в силу приписів ст.ст. 19, 129-1 Конституції України унеможливлювало вчинення щодо нього будь-яких дій, спрямованих на його відчуження чи розпорядження ним.

При цьому, судом встановлено, що станом на дату відчуження спірного майна у власність ОСОБА_1 та передання його в іпотеку ТОВ «Центробудсервіс КС», ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к була чинною, а відтак у жодної особи (в тому числі, державного реєстратора) не було права знімати запис про арешт із спірного майна.

Посилання представників відповідачів на власні припущення щодо можливого припинення дії ухвали про арешт у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, суд вважає не обґрунтованими, оскільки закінчення строку на досудове розслідування у кримінальному провадженні не має своїм наслідком автоматичне зняття арешту або нівелювання чинності ухвали про його накладення.

До того ж, суд відзначає, що у відповідачів повинні були виникнути обґрунтовані сумніви щодо правомірності набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» спірного майна у власність, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості, що право власності на нерухоме майно, місцезнаходженням якого є м. Київ, зареєстроване на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області, що суперечить приписам Конституції України та Цивільного процесуального кодексу України щодо підсудності даної справи, тим більше, що загальновідомою є ситуація, яка виникла навесні 2014 року у Луганській області (на даний час м. Брянка знаходиться на тимчасово непідконтрольній Україні території).

Встановлення судом обставин щодо того, що спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача поза його волею, відсутність доказів оплатності правочинів, на підставі яких відбувався перехід права власності на спірне майно, в тому числі до відповідачів, та відсутність підстав вважати, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, є самостійними та достатніми підставами для задоволення позовних вимог про витребування спірного майна на користь позивача у відповідача ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відповідності до приписів частини 1 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України).

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому, категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України №6-1528цс15 від 13.04.2016.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільний кодекс України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що дії відповідачів та нібито попередніх власників спірного майна не викликають жодних сумнівів у тому, що останні, вчиняючи правочини, на підставі яких відбувався перехід права власності, та пов`язані із обтяження такого нерухомого майна, мали намір незаконно заволодіти спірним нерухомим майном, свідомо нехтували як імперативними приписами Конституції України та Цивільного кодексу України (зокрема, в частині обов`язковості державної реєстрації передання в заставу нерухомого майна), так і приписами Кримінального кодексу України (ст. 382), вчиняючи діяння, які містять ознаки кримінальних правопорушень, а відтак дані правочини є такими, що порушують публічний порядок, а отже є нікчемними.

Зокрема, відповідач Акціонерна Компанія з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» станом на дату укладення договору купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, предметом якого є відчуження на користь ОСОБА_1 нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), площею 162,3 кв.м., так і сам ОСОБА_1 , дружина якого - ОСОБА_4 , була представником Акціонерна Компанія з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» в межах справи, що розглядалась господарським судом міста Києва 910/3755/18 та момент укладання такого правочину була обізнана із матеріалами справи, були достеменно обізнаними із накладенням арешту на спірне майно та існуванням ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30.06.2016 у справі №11-сс/796/1922/2016.

Крім того відповідачі могли та повинні були бути обізнаними станом на дату укладення договору купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, із існуванням ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015. ОСОБА_1 , як засновник Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком», якому у 2014 році було передано в управління спірне майно, а також станом на дату укладення іпотечного договору від 07.05.2019, реєстровий номер 877, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС», засновником якого є ОСОБА_4 - представник Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд у справі 910/3755/18 та дружина ОСОБА_1 .

Також, слід звернути увагу, що приміщення площею 164,7 кв.м. (яке належить територіальній громаді міста Києва) є тим самим приміщенням площею 162,3 кв.м., що є предметом витребування у даному спорі, а зміна фактичної площі нерухомого майна на 2,4 кв.м. у технічних паспортах нібито попередніх власників, направлена на приховування їх неправомірних дій із заволодінням такого майна. При цьому, суд приймає до уваги надані відомості з Департаменту комунальної власності м. Києва, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про те, що вказаними органами не приймались рішення щодо приватизації нежитлового приміщення площею 162,3 (164,7) кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , а в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», не реєструвалось право власності на таке приміщення. Крім того, як вбачається з наданого КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» поверхневого плану підрахунку площ нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 806,70 кв.м., останнє не містить двох нежитлових приміщень які б могли дорівнювати 162,3 кв. та 164,7 кв.м., що підтверджує ту обставину, що приміщення площею 164,7 кв.м. (яке належить територіальній громаді міста Києва) є тим самим приміщенням площею 162,3 кв.м., що є предметом витребування у даному спорі.

Статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено обставини чинності арешту спірного нерухомого майна у кримінальному провадженні, обізнаності Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд та ОСОБА_1 із таким арештом та факт його продажу без зняття арешту у передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку, у зв`язку з чим має місце істотне порушенням законодавства України, яке вимагає відповідного реагування суду, незалежно від оспорювання учасниками провадження угод з відчуження такого майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно.

На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (постанова ВП ВС від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова КЦС ВС від 30.11.2022 в справі № 522/14900/19).

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

За вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

В той же час, відчуження спірного нерухомого майна у власність ОСОБА_1 , оформлене договором купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, було здійснене за наявності обтяження такого майна судовим арештом, існування якого в силу приписів ст.ст. 19, 129-1 Конституції України унеможливлювало вчинення щодо нього будь-яких дій, спрямованих на його відчуження чи розпорядження ним та вчинення реєстраційних записів щодо зміни власника чи приватного обтяження цього майна, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем майна.

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.

Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 06.12.2010 у справі № 3-13г10, від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15, від 21.12.2016 у справі № 1522/25684/12 та інших.

Відтак, суд доходить висновку, що витребування майна на користь позивача є найбільш ефективним способом захисту у даному випадку, оскільки рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником та скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника (п. 85).

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2233цс16 від 21.12.2016, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

У практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014, виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Як убачається з матеріалів справи, звернення прокурора до суду відповідає критерію законності, оскільки здійснюється на підставі норм ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судами не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності.

Отже, критерій законності у цьому контексті дотримано.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Прокурор звернувся до суду з даним позовом для захисту інтересів не конкретної особи, а мешканців територіальної громади, що свідчить про наявність суспільного інтересу, який превалює над інтересом індивідуальним, і потребує захисту.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 зазначив, що із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, наведені вище норми законодавства та Рішення Конституційного Суду України надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Частиною 1 ст. 18 вказаного Закону передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

За змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, нерухоме майно, правомочності власника щодо якого від імені територіальної громади виконує відповідна рада.

Тобто економічні інтереси держави полягають також і в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування.

Слід зазначити, що у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив позицію, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

Порушення прав територіальної громади беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.

Крім того, дотримання всіма суб`єктами права встановленого законодавством порядку відчуження майна, у тому числі комунального, беззаперечно становить інтереси держави.

Таким чином, у даному випадку, порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, відповідач набув у володіння нерухоме майно територіальної громади міста Києва, при цьому волі дійсного власника на відчуження цього майна не було, що порушує економічні інтереси територіальної громади столиці.

У зв`язку із тим, що компетентним органом - Київською міською радою не вжито заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, з метою поновлення порушеного права власності територіальної громади міста Києва, прокурором пред`явлено позов в інтересах держави в особі Київської міської ради. При цьому, судом враховується, що Київська міська рада не являлась учасником судових справ та не є стороною правочинів, які супроводжували незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади м. Києва, у неї відсутні документи (докази), необхідні для звернення із позовом до суду, а інформація та документи, необхідні для звернення до суду із позовом про витребування такого майна можуть бути отримані лише в межах процесуальних заходів, що здійснюються в рамках досудового розслідування кримінального провадження.

В силу приписів Конституції України, Законів України «Про столицю України - місто-герой Київ» та «Про місцеве самоврядування в Україні» органом, уповноваженим здійснювати функції держави у зазначених правовідносинах, є Київська міська рада, а тому позов подано прокурором в інтересах держави в її особі.

Враховуючи викладені обставини та беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет та підстави позову, оскільки звернення прокурора до суду у цих спірних правовідносинах спрямоване на захист прав та інтересів територіальної громади міста Києва, а саме права власності на комунальне майно, факт порушення яких є доведеним, суд дійшов висновку, що прокурором належним чином обґрунтовано та з дотриманням вимог ст. 56 ЦПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» подано у даній справі позовну заяву в інтересах держави в особі Київської міської ради, як органу, який здійснює представництво територіальної громади міста Києва в даних правовідносинах.

Щодо строків позовної давності суд доходить наступних висновків.

Представниками відповідачів неодноразово подавались до суду заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності за вимогою про витребування спірного майна.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Заяви відповідачів мотивовані тим, що про перебування у володінні Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис ЛТД - нежитлового приміщення, групи приміщень №193-В (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позивач довідався ще 09.10.2014, тобто з моменту внесення до ЄРДР відомостей про шахрайське заволодіння нежитловим приміщенням загальною площею 164,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , службовими особами ТОВ «Інтерком». Саме з 09.10.2014 прокурор мав відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо дійсного власника спірного майна.

Проте, суд не погоджується з даними доводами відповідачів з огляду на наступне.

Рішенням Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено оновлений перелік об`єктів комунальної власності, до якого увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації №1112 від 10.12.2010 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок АДРЕСА_1 переданий до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Київської міської ради №708/8045 від 12.07.2012 «Про закріплення нежитлових приміщень за комунальним підприємством «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Міський магазин» нежитлове приміщення площею 164,7 кв.м. на АДРЕСА_1 .

На виконання зазначеного рішення Київської міської ради складено та підписано акт приймання-передачі від 12.09.2012 згідно якого Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією передано, а Комунальним підприємством «Міський магазин» прийнято нежитлові приміщення загальною площею 164,7 кв.м. по АДРЕСА_1 станом на 31.08.2012.

Тобто, за відомостями Київської міської ради територіальній громаді міста Києва належало на праві власності нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 164,7 кв.м.

Натомість в межах справи №410/1140/14-ц Брянського міського суду Луганської області, предметом визнання права власності слугували нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 162,3 кв.м., як і в подальшому державна реєстрація права власності здійснювалась щодо нежитлових приміщень загальною площею 162,3 кв.м.

З огляду на те, що спірні нежитлові приміщення не є відокремленим нерухомим майном та у буд. АДРЕСА_1 розміщуються і інші об`єкти нерухомості (загальною площею 1084,60 кв.м.), що підтверджується дослідженим в судовому засіданні поверхневим планом будинку по АДРЕСА_1 , то суд погоджується з доводами прокурора та Київської міської ради, що останнім не було достеменно відомо, що приміщення площею 164,7 кв.м. є тим самим приміщенням площею 162,3 кв.м. до 29.11.2017 (дата проведення на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 31.10.2017 із залученням ТОВ «Земюрконсалтинг» технічної інвентаризації спірного нежитлового приміщення) (т.1 а.с.74-80, т.5 а.с.119-125, 127). При цьому посилання представників відповідачів на неправомірність проведення такої технічної інвентаризації ТОВ «Земюрконсалтинг» та спеціалістом ОСОБА_8 , є голослівними та не підтвердженими жодними доказами.

Таким чином, Київська міська рада достеменно дізналась про факт вибуття з власності територіальної громади міста Києва спірного майна лише після здійсненої в межах кримінального провадження №0013657 технічної інвентаризації спірного майна, яка мала місце 29.11.2017, відтак саме від цієї дати починається перебіг позовної давності.

Крім того, заслуговують на увагу ті доводи, що Київська міська рада не являлась учасником судової справи №410/1140/14-ц та не є стороною правочинів, які супроводжували незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади м. Києва, у неї відсутні документи (докази), необхідні для звернення із позовом до суду, а інформація та документи, необхідні для звернення до суду із позовом про витребування такого майна були отримані лише в межах процесуальних заходів, що здійснюються в рамках досудового розслідування кримінального провадження.

Відтак, з огляду на встановлення приписами Цивільного процесуального кодексу України обов`язку позивача подати всі докази, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, разом з поданням позовної заяви, то у Київської міської ради була відсутня об`єктивна можливість звернутись до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до відповідача про витребування майна, який би відповідав вимогам цивільного процесуального закону.

Отже, враховуючи, що про вибуття із власності територіальної громади міста Києва нежитлового приміщення площею 164,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , позивач достеменно довідався лише 29.11.2017 після проведення технічної інвентаризації та встановлення тотожності цього приміщення до нежитлового приміщення площею 162,3 кв.м., право власності на яке станом на 29.11.2017 було зареєстроване за Акціонерною Компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», у позивача почався відлік строку позовної давності. При цьому, з позовом про витребування майна з незаконного володіння Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», прокурор в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувся 28.03.2018, тобто в межах строку позовної давності.

В межах розгляду даної цивільної справи, прокурором в інтересах держави в особі Київської міської ради, заявлені вимоги про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_1 , яке останній набув за договором купівлі-продажу від 25.04.2019. З даним позовом прокурор звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва 11.07.2019, тобто в межах строку позовної давності.

Окрім того, суд вбачає за необхідне зазначити наступне.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 .11.2011 «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996).

З наведеного вбачається, що метою інституту позовної давності є захист прав добросовісних відповідачів від дій недобросовісних позивачів, які б пред`являли свої вимоги із спливом значного проміжку часу та обґрунтовували їх неповними доказами.

Натомість у даному випадку судом було встановлено, що відповідач є недобросовісним набувачем спірного нерухомого майна.

Згідно ч. 3 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Беручи до уваги такі чинники як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, суд дійшов висновку, що Київська міська рада рішення про відчуження вказаного спірного майна не приймала, а тому не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, останнє підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню частково.

Інші доводи сторін, наведені ними у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58 (sad) принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8 100 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 41, 125, 129-1, 142 Конституції України, ст.ст. 11, 181, 182, 209, 228, 256, 257, 261, 316, 317, 318, 319, 327, 328, 334, 345, 387, 388, 577 ЦК України, Законом України «Про місцеве самоврядування», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про третейські суди», Законом України «Про прокуратуру», ст.ст. 2, 4, 6, 10-13, 76-84, 89, 133, 141, 209, 210, 258, 259, 263-265, 267, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов Дніпровської окружної прокуратури м. Києва (м. Київ, вул. Ю. Поправки, 14-А) в інтересах держави в особі Київської міської ради (, 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ), Акціонерної Компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» (Британські Віргінські Острови, Креймуір Чамберс, п/71, Роуд Таун, Тортола, Вергінські Острови номер компанії БВО: 1725343), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС» (код в , вул. Рибальська, 2 м. Київ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна - задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради () нежитлове приміщення, група приміщень № 193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 66).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури (банк отримувача ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, , р/р НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 8 100 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 25.09.2025.

Суддя: