Справа № 756/2142/25
Провадження № 2-о/756/218/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 лютого 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Примак-Березовської О.С.,

за участі секретаря - Макушевої А.С.,

представника заявника - Одінцова Е.В.,

заінтересованої особи - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Одінцова Е.В. звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису.

Свої вимоги мотивує тим, що 28 березня 2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. З часом їх стосунки погіршилися, що призвело до постійних погроз від ОСОБА_1 .

Влітку 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва із заявою до ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2024 року зазначену заяву задоволено.

Після чого, ОСОБА_2 вживав усі необхідні заходи для виконання судового рішення, але ОСОБА_1 постійно створює штучні провокативні ситуації, чим вчиняє психологічне та фізичне насильство, погрожує позбавити його спілкуванню з дітьми, відібрати спільно нажите майно. Також заінтересована особа постійно з`являється за місцем проживання та реєстрації заявника за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано.

ОСОБА_1 постійно шукає з ним зустрічі, внаслідок чого заявника притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

20 грудня 2024 та 22 січня 2025 року ОСОБА_2 звертався до Оболонського УП ГУНП у м. Києві із заявами про вчинені кримінальні правопорушення стосовно нього.

Просить суд ухвалити рішення, яким застосувати до ОСОБА_1 обмежувальний припис у вигляді заборони перебувати в місці проживання та перебування ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , шукати зустрічей із заявником, наближатися до нього ближче ніж на 300 м, вести листування, телефонні переговори або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Представник заявника у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити.

ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що заява необгрунтована і не підтверджена жодним належним та допустимим доказом щодо вчинення нею домашнього насильства щодо колишнього чоловіка ОСОБА_2 . Пояснила, що для звернення до суду з такою заявою слугували події, які відбулися 20 січня 2025 року, за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначена квартира на праві власності належить матері заявника ОСОБА_3 . Певний час там проживав сам ОСОБА_2 . Через деякий час заявник повідомив матері, що він з`їхав з квартири та залишив ключі від неї сусідам. Оскільки ОСОБА_1 опікується матір`ю количшнього чоловіка ОСОБА_4 , вона допомогла їй забрати свої речі із зазначеної квартири. 20 січня 2025 року вони приїхали до квартири, де спочатку ОСОБА_3 забрала ключі та впевнившись у відсутності заявника у приміщенні, покликала ОСОБА_1 для допомоги. Через деякий час до квартири прийшов ОСОБА_2 і почав провокувати сварку, кричати, погрожувати. У зв`язку з чим ОСОБА_1 почала фіксувати події на свій телефон та викликала поліцію. У подальшому на заявника складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення передбаченого статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. ОСОБА_1 зазначила, що до квартири з`явилася за запрошенням ОСОБА_3 та не вчиняла жодних дій, спрямованих на провокування заявника. На підтвердження своїх слів надала відеодокази на електронному носії.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2007 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Заявник посилається на те, що дії ОСОБА_1 спрямовані на заподіяння йому психологічного та фізичного насильства і з цього приводу він звертається до суду.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Норми статті 80 ЦПК України передбачають, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

На підтвердження вимог заяви ОСОБА_2 посилається на письмові докази.

У матеріалах справи містяться звернення до Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 20 грудня 2024, 22 січня 2025 року, з яких вбачається, що ОСОБА_2 звернувся про вчинення стосовно нього ОСОБА_1 кримінальних правопорушень передбачених частиною 1 статті 125, частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України. Відповідей або відомостей щодо зазначених заяв заявник не надає.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 350-2 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Пунктом 1 частини 2 статті 3 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Пункт 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Частина 1 статті 350-6 ЦПК України визначає, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц.

Будь-яких доказів безпосереднього конфлікту між заявником та ОСОБА_1 матеріали справи не містять. ОСОБА_1 до адміністративної чи кримінальної відповідальності у будь-якому вигляді за фактом домашнього насильства не притягалася, будь-яких доказів на підтвердження нанесення тілесних ушкоджень або вчинення нею психологічного насильства матеріали справи не містять.

Таким чином, заявник не надав суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_1 фізичного та психологічного насильства стосовно нього, а також ризиків настання насильства у майбутньому.

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству згідно із вимогами Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Таким чином, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства стосовно нього, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Враховуючи зазначене, у задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись статтями 263-265, 350-6 Цивільно процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису - відмовити.

Рішення направити учасникам справи.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ О.С. Примак-Березовська