УХВАЛА

25 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 2ц-900/10

провадження № 61-11893ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Колос» про визнання правочину дійсним, визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАФ «Колос» у якому просив: визнати правочин - договір купівлі-продажу приміщення гідроспоруди ставної, розташованої в с. Червоне урочище «Герегово» Барського району Вінницької області, укладений між ним та ПАФ «Колос» с. Червоне Барського району Вінницької області від 25 грудня 2007 року, дійсним; визнати за ним право приватної власності на приміщення гідроспоруди ставної, розташованої в с. Червоне урочище «Герегово» Барського району Вінницької області.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу приміщення гідроспоруди ставної, розташованої в с. Червоне урочище «Герегово» Барського району Вінницької області, укладений між ОСОБА_1 та ПАФ «Колос» с. Червоне Барського району Вінницької області 25 грудня 2007 року, дійсним. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на приміщення гідроспоруди ставної, розташованої в селі Червоне урочище «Герегово» Барського району Вінницької області.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що продавець ПАФ «Колос» не виконав умов договору купівлі-продажу, отримавши грошові кошти від позивача, ухилився від оформлення цього договору в нотаріальній формі. Позивач позбавлений можливості вільно володіти, розпоряджатися та користуватися придбаним майном.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 липня 2024 року поновлено керівнику Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області строк на апеляційне оскарження рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради на рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року.

Постановляючи вказану ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що наведені керівником Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є поважними, оскільки Жмеринська окружна прокуратура Вінницька області та Копайгородська селищна рада не брали участі у розгляді справи, не були учасниками справи та дізнались про порушення інтересів держави оскаржуваним судовим рішенням лише під час ознайомлення прокурора з матеріалами цієї справи 04 червня 2024 року.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 серпня 2024 року апеляційну скаргу керівника Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради задоволено. Рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 02 липня 2025 року (провадження № 61-13086св24) касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла представник Геращенко Т. В., задоволено частково. Ухвалу Вінницького апеляційного суду

від 09 липня 2024 року, постанову Вінницького апеляційного суду від 13 серпня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження та постанову, Верховний Суд виходив з того, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, а саме необґрунтовано поновлено строк на апеляційне оскарження судового рішення. Суд касаційної інстанції вказав, що під час нового розгляду апеляційний суд має повторно вирішити питання щодо поновлення строку керівнику Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкриття апеляційного провадження з урахуванням принципу правової визначеності з викладенням обґрунтованих мотивів задоволення чи відмови у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, відмови чи відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 липня 2025 року визнано неповажними підстави, зазначені керівником Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради, для поновлення строку на апеляційне оскарження. Апеляційну скаргу керівника Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради на рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року залишено без руху і надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 серпня 2025 року відмовлено керівнику Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАФ «Колос» про визнання правочину дійсним, визнання права власності на нерухоме майно.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив з того, що на виконання вимог ухвали апеляційного суду керівником Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, у якій вказані аналогічні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, що і зазначені в апеляційній скарзі, які раніше були визнані судом неповажними.

18 вересня 2025 року заступник керівника Вінницької обласної прокуратури засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 серпня 2025 року, справу направити до суду апеляційної інстанції для розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права. Прокурор вказує, що апеляційний суд належним чином не оцінив причини пропуску строку на звернення з апеляційною скаргою.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що:

правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року);

одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року);

коли строк для оскарження поновлюється після спливу значного періоду часу без жодної потреби у виправленні серйозних судових помилок чи недоліків правосуддя, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Тоді як вирішення питання про будь-яке поновлення строку на оскарження відноситься саме до повноважень національних судів, такі повноваження не є необмеженими (SABADASH v. UKRAINE № 28052/13, § 31-34, ЄСПЛ, від 23 липня 2019 року).

Процесуальні норми національного закону призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів.

Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

У частині першій статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - Закон № 2147-VIII), судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 908/1141/15-г.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України, чинною на час постановлення судом першої інстанції рішення - 13 жовтня 2010 року, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України, чинною на час постановлення судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених цією статтею, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Згідно з частиною другої статті 297 ЦПК України, чинною на час постановлення судом першої інстанції рішення, до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору чи неоплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Водночас частиною другою статті 358 ЦПК України в чинній редакції визначено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18) зазначено, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року в справі № 592/6701/19 зазначено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України). Наведені вимоги процесуального закону унеможливлюють відкриття апеляційного провадження та апеляційний перегляд справи до вирішення питання щодо поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження».

Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 640/11452/19 вказав, що поважними причинами пропущення строку на подання апеляційної скарги можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до наявного у справі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 14 листопада 2017 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на гідротехнічну споруду ставну на підставі рішення суду від 13 жовтня 2010 року, а перед цим 26 липня 2017 року Копайгородська селищна рада, як орган в собі якого у цій справі діє прокурор, надала йому довідку № 1313, якою підтвердила свою обізнаність у тому, що спірна гідротехнічна споруда належить ОСОБА_1 .Прокурор не навів поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року. Апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції після спливу більше ніж 13 років після його ухвалення. Достатніх підстав для втручання у принцип юридичної визначеності судом апеляційної інстанції під час вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження не встановлено.

Виконавши вказівки суду касаційної інстанції у цій справі (постанова Верховного Суду від від 02 липня 2025 року ), встановивши, що вказані прокурором підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини наголошував, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема статті 358 ЦПК України, не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 серпня 2025 року є необґрунтованою.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Колос» про визнання правочину дійсним, визнання права власності на нерухоме майно.

Копію ухвали та додані до касаційних скарг матеріали надіслати особі, яка подала касаційні скарги.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович