Справа № 155/360/25 Головуючий у 1 інстанції: Санакоєв Д. Т.
Провадження № 22-ц/802/1078/25 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Трикош Н. І.,

з участю:

представника позивача адвоката Довгун Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 15 липня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в лютому 2025 року звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 червня 2021 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Ціна нерухомого майна становила 6000 доларів США. Договір було укладено в простій письмовій формі, оскільки відповідач проживала на території російської федерації, однак в договорі сторони обумовили процедуру розрахунку за квартиру та дії, які повинні бути вчинені для належного оформлення договору у встановленій законом формі (нотаріальне посвідчення). Сторони вчиняли обумовлені ними дії, у тому числі 16 лютого 2022 року приватним нотаріусом Голодевич Г. С. було розпочато підготовку до посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири (відібрано заяви у представників сторін, здійснено через банку оплату ряду обов`язкових платежів), проте завершити процедуру оформлення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не вдалося у зв`язку із відсутністю дозволу чоловіка продавця на відчуження належної їй квартири, оскільки остання перебувала в шлюбі. Надалі, у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року постановою Кабінету Міністрів України № 164 введено заборону (зупинення) на вчинення нотаріальних дій, розпочатих за зверненнями громадян російської федерації, до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором. Такий закон наразі не прийнято, а позивач опинилася в ситуації, коли фактично відносини купівлі-продажу відбулися, розпочато процедуру оформлення купівлі-продажу, однак не завершилася із причин введення в країні воєнного стану. Відповідач є громадянкою України, українського громадянства не позбавлялася, і отримання нею громадянства російської федерації не обмежувало її у можливості прибути на території України для належного оформлення договору, однак вона від такого відмовилася. Згодом, відповідач направила позивачу засобами поштового зв`язку письмову заяву про отримання нею коштів за квартиру, відмову прибувати в Україну для відновлення документів та завершення процедури посвідчення договору. Просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 21 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , дійсним; визнати за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 15 липня 2025 року в цій справі в задоволенні позову відмовлено. Рішення мотивоване тим, що позивачем у справі не доведене безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій зазначила, що суд не надав належної уваги заяві відповідача ОСОБА_2 про визнання позову та не врахував її при вирішенні позовних вимог, не виніс ухвали про відмову в прийнятті визнання позову, не навів підстав відхилення визнання позову в мотивувальній частині рішення. Заява відповідача не порушила права та інтереси інших осіб та вимог закону. Відмова нотаріуса в завершенні процедури посвідчення договору не є обов`язковою в доведенні в цій справі, оскільки сам факт звернення до суду із цим позовом є достатньою підставою вважати про неможливість завершення свого часу нотаріального посвідчення договору. Суд визнає наявність факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, однак таку обставину суд розцінює як тимчасову і таку, що не свідчить про повну втрату в майбутньому можливості такий договір посвідчити. Заяви відповідача від 18 листопада 2024 року та від 03 березня 2025 року вважає належними доказами небажання відповідача прибувати в Україну для посвідчення договору купівлі-продажу, що зумовлює неможливість посвідчення договору взагалі, а не лише тимчасово. Останні три роки у неї (позивача) безповоротно втрачена можливість посвідчити договір нотаріально (закон не приймається, воєнний стан не завершується, відповідач відмовляється відновлювати резиденство України), тому вона звернулася в суд з цим позовом. Просила скасувати рішення Горохівського районного суду Волинської області від 15 липня 2025 року в цій справі та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Від відповідача ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив (заява) про визнання апеляційної скарги, у якій остання зазначила, що визнає апеляційну скаргу позивача у повному обсязі. Крім того вказала, що повідомляла позивачу та суду першої інстанції про те, що не має наміру прибувати в Україну, представник, якого вона уповноважила на укладення договору, помер у 2023 році. Посилаючись на незадовільний стан здоров`я, статус пенсіонера та постійне проживання на території російської федерації запевнила, що на територію України для завершення процедури нотаріального оформлення договору наміру приїздити не має і після завершення війни. Ствердила, що їй відомі процесуальні наслідки визнання апеляційної скарги, та вважає, що задоволення скарги не порушує закон та не порушує її права на майно чи права інших осіб.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити з викладених у ній підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, заслухавши представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача до задоволення не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі посвідченого приватним нотаріусом Горохівського нотаріального округу Волинської області 07 липня 2015 року, зареєстрованим в реєстрі за №821 договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 належить квартира розташована в АДРЕСА_3 .

Матеріали справи також містять копію Договору купівлі-продажу квартири укладеного від 21 червня 2021 року, відповідно до якого покупець ОСОБА_1 придбала у продавця ОСОБА_2 належну їй квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , за 6000 доларів США, що належить їй згідно вище дослідженого договору купівлі-продажу квартири від 07 липня 2015 року. Договір купівлі-продажу нерухомого майна сторони уклали в письмовій формі, нотаріально не посвідчували.

Відповідно до заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 поданих через свої представників та посвідчених приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Голодевич Г. С. 16.02.2022 року, сторони підтвердили, що між ними проведено повний розрахунок за квартиру, вони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків, купівля продаж не здійснювалася під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. ОСОБА_2 ствердила, що відчужувана квартира прихованих недоліків не має, реконструкція, реставрація або капітальний ремонт та самовільне будівництво не проводилося, зміст ст. 27 Закону України «Про нотаріат» роз`яснено.

10 березня 2022 року ОСОБА_4 дає згоду своїй дружині ОСОБА_2 на продаж на її умовах та на її розсуд нажитого у шлюбі майна, що складається з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (частина друга статті 220 ЦК України).

За змістом статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В силу дії постанови Кабінету Міністрів України № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» від 28 лютого 2022 року усі незавершені нотаріальні дії за зверненням громадян російської федерації зупинено до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою агресором, при цьому досі триває воєнний стан і відповідний закон не ухвалений.

Згідно з підпунктом першим пункту першого вищевказаної постанови (в редакції, чинній на час звернення до суду із цим позовом), установлено, що в умовах воєнного стану та протягом одного місяця з дня його припинення або скасування незавершені нотаріальні дії за зверненням особи, пов`язаної з державою-агресором, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації», зупиняються. У разі звернення такої особи за вчиненням нотаріальної дії нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у її вчиненні.

Встановлені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» тимчасові обмеження щодо здійснення нотаріальних дій за заявами особи, пов`язаної з державою-агресором, не свідчать про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, а отже і не свідчить про наявність підстав для визнання такого договору дійсним відповідно до приписів частини другої статті 220 ЦК України.

Висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає висновкам Верховного суду, викладеним у постанові від 07 червня 2023 року в справі № 947/15160/22.

Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна був підписаний сторонами 21 червня 2021 року, тобто до введення в Україні воєнного стану та запровадження обмежень щодо вчинення нотаріальних дій під час дії воєнного стану. Сторони договору, не були позбавлені можливості реалізувати свої права відповідно до встановлених на час виникнення спірних правовідносин положень законодавства України.

На момент звернення позивача до суду з цим позовом та на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій, у зв`язку із дією Постанови Кабінету Міністрів України № 164 від 28 лютого 2022 року складений сторонами договір купівлі-продажу нерухомого майна у простій письмовій формі 21 червня 2021 року не може бути укладений (нотаріально посвідчений) з урахуванням суб`єктного складу його учасників незалежно від того, чи знаходиться громадянин російської федерації ОСОБА_2 на території України чи за її межами.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про визнання договору дійсним чи таким, як відбувся (з яким звернувся позивач) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для набуття права власності на нерухоме майно всупереч прямо визначеній законодавцем забороні.

Враховуючи, що згідно діючого нормативного регулювання укладений в період воєнного стану правочин щодо купівлі - продажу нерухомого майна за участю особи, пов`язаної з державою агресором, є нікчемним, тому підстави для визнання такого правочину дійсним в судовому порядку відсутні.

Колегія суддів також зауважує, що сторони вчиняли дії спрямовані на нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу до 16 лютого 2022 року, і саме цього дня такі дії були призупинені, оскільки станом на 16 лютого 2022 року чоловік продавця не надав дозвіл на відчуження дружиною (відповідачем) набутого ним у шлюбі майна (спірної квартири), як про це стверджує сама позивач у мотивувальній частині позову. Крім того вчинення усіх дій, необхідних для посвідчення договору купівлі-продажу, здійснювалося впродовж більш як семи місяців з дня досягнення сторонами усіх істотних умов. Тобто затримка у процесі нотаріального посвідчення договору була спричинена не введенням воєнного стану на території України, а суб`єктивними обставинами, що пов`язані із реалізацією обома сторонами належних їм цивільних прав.

Учасники цивільних правовідносин несуть ризик настання негативних наслідків, пов`язаних із недоліками їхньої правосуб`єктності, порушенням своїх обов`язків, невиконанням умов договору, недотриманням вимог закону.

Недодержання сторонами вимог закону щодо форми договору купівлі-продажу у процесі його укладення мало наслідком те, що момент досягнення істотних умов договору, момент передачі майна, та момент передачі оплати за договору відрізнилися у часі і, в сукупності із відсутністю нотаріального посвідчення, призвело до невідповідності договору вимогам закону та його нікчемності.

Наявності перешкод, які б свідчили про неможливість нотаріального посвідчення спірного договору відчуження нерухомого майна, підписаного 21 червня 2021 року, зокрема ухилення продавця від його нотаріального посвідчення, позивачем не доведено та судом першої інстанції не встановлено.

Саме по собі не бажання сторони відповідача по справі, нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Крім того, як встановлено з матеріалів справи, після початку повномасштабного вторгнення та під час дії постанови Кабінету Міністрів України № 164 10 березня 2022 року ОСОБА_4 надав нотаріально посвідчену згоду своїй дружині ОСОБА_2 на відчуження належної їй квартири, що свідчить про вчинення відповідачем дій, спрямованих на нотаріальне освідчення договору, однак з великими інтервалами в часі.

Саме по собі небажання сторони відповідача по справі нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнано судом дійсним з підстав, передбачених статтею 220 ЦК України, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже, судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Зважаючи на вищевикладене, заява відповідача про визнання позову у цій справі, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки є неправозгідною. А відтак, аргументи апеляційної скарги не впливають на висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволені позову.

Суд першої інстанції, зокрема, правильно відхилив заяви відповідача з підстав їх процесуальної невідповідності.

Так, зв`язку із набранням чинності 23 грудня 2022 року Закону України «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», будь-яке співробітництво судових та інших уповноважених органів у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь припинено.

Відповідно до повідомлення, розміщеного 25 лютого 2022 року на офіційному вебсайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку російської федерації та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з поштою росії та білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються.

Отже, на період збройного конфлікту у відносинах з російською федерацією унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва у цивільних і кримінальних справах.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_5 є довіреною особою відповідача ОСОБА_2 для отримання та відправлення посилок, листів, поштової кореспонденції, відправлень на пошті за формою, встановленою ст. 245 ЦК України.

Будь-які заяви чи клопотання, одержані засобами поштового зв`язку від особи, яка не є учасником справи чи/та представником учасника справи, хоч і подані від імені (чи, як стверджено у поштових відправленнях, безпосередньо самим відповідачем) не можуть бути прийняті судом та розглянуті під час розгляду справи.

Таким чином, підстав для прийняття направленого на адресу суду ОСОБА_6 відзиву (заяви) про визнання апеляційної скарги, поданого від імені та підписаного ОСОБА_1 також відсутні.

Висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин що свідчать про безповоротну втрату можливості посвідчити договір та ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу є правильними.

У зв`язку із відмовою в задоволенні основної позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним, правові підстави для визнання за покупцем права власності на майно, що є предметом такого договору, відсутні.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального права, повним встановленням обставин справи. Порушень судом першої інстанції норм процесуального права не встановлено. Підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст. ст. 315, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 15 липня 2025 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді