КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року (повний текст рішення складено 12 травня 2025 року) та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року (повний текст рішення складено 19 травня 2025 року), ухвалені у складі судді Коваленко І.В. у м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди укладеним та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати укладеним договір оренди № 708/1 нерухомого майна від 27 вересня 2024 року за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 12 кв.м., підписаний ОСОБА_1 , Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією та КП «Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району в м. Києві» строком до 16 жовтня 2028 року; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні нежитловим приміщенням за вказаною адресою, яким ОСОБА_1 користується на підставі договору оренди № 708/1 нерухомого майна від 27 вересня 2024 року до 16 жовтня 2028 року.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 27 вересня 2023 року уклав з Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією договір оренди № 708/1 нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. 16 жовтня 2023 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією та ОСОБА_1 підписано акт приймання-передачі нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до умов п. 4.1, 12.1 договору оренди нерухомого майна № 708/1, йому передається в оренду нежитлове приміщення за вказаною адресою строком на 5 років з 16 жовтня 2023 року по 16 жовтня 2028 року. Положеннями п. 12.5 договору передбачено, що перехід права власності на орендоване майно третім особам не є підставою для зміни або припинення чинності цим договором, і він зберігає чинність для нового власника орендованого майна.

15 серпня 2024 року Департаментом комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації та ОСОБА_2 був укладений договір № 21/24 купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Більшиною С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1093. 09 вересня 2024 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 лист з пропозицією надіслати на його адресу банківські реквізити та рахунки, по яким він буде сплачувати орендну плату за користування нежитловим приміщенням. 24 жовтня 2024 року він отримав від ОСОБА_2 вимогу про звільнення займаного приміщення впродовж трьох днів. Таким чином, відповідач чинить йому перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням, яке ОСОБА_1 орендує на законних підставах.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року в позові відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року з позивача на користь відповідача стягнуто витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн., частково задовольнивши його заяву про розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, подав апеляційні скарги, в яких просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року, додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, у задоволенні заяви про стягнення витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини справи, зазначені в позовній заяві, наводив зміст ст. 207, 626, 627, 628, 629, 631, 638, 640, 642, 579, 763, 759, 763, 770 ЦК України.

В частині оскарження додаткового рішення зазначав, що договір про надання правової допомоги № 18/18-24 від 01 березня 2024 року був припинений (розірваний) з ініціативи ОСОБА_2 і не може слугувати доказом витрат на правничу допомогу. Згідно п. 3 договору розмір гонорару, який клієнт сплачує об`єднанню, складається з кількості витрачених об`єднанням годин роботи, клієнт здійснює оплату таких послуг протягом трьох робочих днів з моменту отримання звіту об`єднання про виконані роботи та витрачені години. Інших умов та строків оплати послуг по договору не передбачено.

До заяви додано звіт № 1 про надані адвокатським об`єднанням послуги за договором про надання правової допомоги № 18/18-24 від 01 березня 2024 року, укладеного з ОСОБА_2 від 02 травня 2025 року, тобто в цей день ОСОБА_2 отримав вказаний звіт.

Згідно п. 4 договору сплата гонорару та/або витрат провадиться клієнтом шляхом внесення грошових коштів на банківський рахунок та/або оприбутковується об`єднанням. Підтвердження оплати ОСОБА_2 послуг, вказаних у звіті, у визначеному розмірі та у встановлені строки відсутнє.

Згідно п. 6 договору, якщо несплата клієнтом грошових коштів у визначеному розмірі та у встановлені строки відбувається після укладання цього договору, то даний договір вважається (припиненим) розірваним за ініціативою клієнта.

Вважав, що договір має фіктивний характер, так як з моменту його укладення з 01 березня 2024 року по 02 травня 2025 року, ОСОБА_2 було пред`явлено тільки звіт № 1, тобто перший і єдиний звіт, який ОСОБА_2 не оплатив і, ймовірно, не збирається цього робити, так як формально цей договір розірвав.

Звертав увагу, що представник відповідача не подав до суду з заявою детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Також представник відповідача не надав до суду документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Також відсутній в матеріалах справи акт приймання-передачі наданих послуг, що, на його думку, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Посилався на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, від 30 вересня 2020 року в справі № 379/1418/18 про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, і зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені; правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18 про те, що у контексті вирішенні питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Від відповідача ОСОБА_3 у особі представника Наумова О.В. надійшов відзив на апеляційні скарги.

У відзиві відповідач наводив зміст п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України щодо змісту апеляційної скарги, а саме, що в апеляційній скарзі має бути зазначено, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

Вказував, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року зазначеної складової не містить.

В частині оскарження додаткового рішення зазначав, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 припускає, що ОСОБА_2 не оплатив послуги адвокатського об`єднання у даній справі в межах договору про правничу допомогу від 01 березня 2024 року № 18/18-24 за наслідком отримання звіту від 02 травня 2025 року, і спираючись на зазначене припущення, позивач стверджує, що договір про правничу допомогу є фіктивним, оскільки на думку позивача, відповідач не збирався здійснювати оплату таких послуг, фактом чого договір розірвав. Водночас, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином.

Зазначав, що бездоказове та безпідставне припущення ОСОБА_1 про відсутність оплати послуг, фіктивність договору від 01 березня 2024 року жодним чином не спростовують правомірність оцінки місцевим судом звіту від 02 травня 2025 року як доказ витрат, які будуть понесені ОСОБА_2 за наслідком отримання правової допомоги.

Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що представник ОСОБА_2 не подав до суду детальний опис виконаних в межах правничої допомоги робіт, однак це твердження суперечить змісту звіту № 1 від 02 травня 2025 року, в якому зазначено детальний опис робіт, здійснених представником ОСОБА_2 в даній справі.

Також ОСОБА_1 наводить власну, жодним чином не обґрунтовану думку про те, що відсутність акту прийому-передачі послуг є підставою для відмови у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 направив заперечення на відзив відповідача, вказував, що неправильно встановивши обставини, які мають значення для справи, не взявши до уваги доводи позивача, що строк дії договору № 708/1 від 27 вересня 2023 року становить 5 років, суд, дослідивши лише довідкову інформацію щодо строку дії договору, виніс незаконне рішення, визнавши договір оренди нікчемним в розумінні ч. 1 ст. 220 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідають.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що у 2023 році Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією проводилась процедура відкритих торгів через електронну систему публічних закупівель «Прозоро» з укладення договору оренди нежитлового приміщення загальною площею 12,0 кв.м на АДРЕСА_1 , балансоутримувачем вказаного об`єкту оренди було Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

23 червня 2023 року розпорядженням Голови Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 454 «Про затвердження протоколу про результати електронного аукціону №LLE001-UA-703 укладення договору оренди» затверджено Протокол електронного аукціону №LLE001-UA-703 від 09 червня 2023 року з оренди нежитлового приміщення загальною площею 12,0 кв.м на АДРЕСА_1 , згідно з яким переможцем визнано - фізичну особу-підприємця ОСОБА_1

27 вересня 2023 року, за результатами аукціону та на виконання Розпорядження № 454, Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією, як Орендодавцем, Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», як підприємством-балансоутримувачем, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , як орендарем, з другої сторони, укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, № 708/1 (а. с. 18 - 30 т. 1).

Відповідно до умов п. 4.1. договору оренди, об`єктом оренди є нерухоме майно - нежитлове приміщення на першому поверсі загальною площею 12 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 12 розділу ІІ договору оренди, сторони визначили, що цей договір укладено на строк, визначений у пункті 12 умов. Перебіг строку договору починається з дня набрання чинності цим договором. Цей договір набирає чинності в день його підписання сторонами. Строк оренди за цим договором починається з дати підписання актів приймання-передачі і закінчується датою припинення цього договору.

У пункті 12.1. розділу І договору оренди вказано строк дії договору: 5 років з 16 жовтня 2023 року по 16 жовтня 2028 року.

Договір оренди підписаний представниками сторін, позивачем ОСОБА_1 та скріплений печатками орендодавця та підприємством-балансоутримувачем.

Актом від 16 жовтня 2023 року, який є додатком до договору оренди, підписаним заступником голови Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, як орендодавцем, директором Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», як підприємством-балансоутримувачем, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , як орендарем, підтверджується, що приміщення передано позивачу в користування у вказану дату (а. с. 31).

13 липня 2023 року рішенням Київської міської ради від № 6929/6970 «Про затвердження переліку об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації», нежитлове приміщення (літ. А) загальною площею 12,0 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , включене до переліку об`єктів, що підлягають приватизації (а. с. 84 - 91).

Листом від 16 серпня 2024 року Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомлено ОСОБА_1 , що на виконання рішення Київської міської ради від 13 липня 2023 року № 6929/6970 «Про затвердження переліку об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації», проведена процедура приватизації, укладено договір купівлі-продажу та підписано акт приймання-передачі нежитлового приміщення (літ. А) загальною площею 12,0 кв. м, розташоване за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 32).

15 серпня 2024 року Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_2 укладено договір № 21/24 купівлі - продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вільшиною С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1093 (а. с. 33 - 36).

Пунктом 12.1 договору сторони погодили, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 18 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» договір оренди зберігає чинність для нового власника об`єкта приватизації.

Згідно з актом № 21 приймання-передачі нежитлового приміщення загальною площею 12 кв.м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , підтверджується, що приміщення передано покупцю ОСОБА_2 (а. с. 37).

09 вересня 2024 року ОСОБА_1 направив лист на адресу ОСОБА_2 , у якому просив надіслати на свою адресу банківські реквізити та рахунки, по яким він буде сплачувати орендну плату за користування нежитловим приміщенням (літ. А) загальною площею 12 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 38 - 42).

Листом від 24 жовтня 2024 року ОСОБА_2 , посилаючись на нікчемність договору оренди від 16 жовтня 2023 року, вимагав у ОСОБА_1 звільнити займане ним приміщення за вказаною адресою протягом трьох діб з моменту отримання даного листа до 28 жовтня 2024 року (а. с. 43 - 46).

До листа ОСОБА_2 від 24 жовтня 2024 року долучено копію листа Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17 жовтня 2024 року, надісланий на запит ОСОБА_2 щодо роз`яснення стосовно дійсності договору оренди, який було укладено строком на 5 років і один день без нотаріального посвідчення, наведено зміст ч. 2 ст. 793, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України та повідомлено, що Департамент не наділений повноваженнями надавати роз`яснення чинного законодавства (а. с. 47 - 48).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ч. 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно зі статтею 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Відповідно до частини 2 статті 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше відлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років.

Правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим врегульовано Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», передача в оренду майна, що перебуває у комунальній власності, здійснюється органами місцевого самоврядування відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди формується на підставі примірного договору оренди. Якщо представницький орган місцевого самоврядування не затвердив примірний договір оренди комунального майна, застосовується примірний договір оренди державного майна.

Варіантом 2 пункту 12.1 примірного договору оренди, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2020 р. № 820, передбачено наступне:

«12.1 (2) Цей договір укладено на строк, визначений у частині другій пункту 12 Умов, але у будь-якому разі не довше ніж до моменту переходу права власності на майно (єдиний майновий комплекс, до складу якого входить Майно) до переможця аукціону, проведеного відповідно до вимог Закону про приватизацію.

Альтернативне формулювання пункту 12.1 застосовується, якщо станом на дату укладення цього договору стосовно Майна (або єдиного майнового комплексу до складу якого входить Майно) прийнято рішення про включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановивши, що строк оренди, визначений у договорі від 27 вересня 2023 року № 708/1, перевищує 5 років (5 років + 1 день), а тому його укладення без нотаріального посвідчення суперечить ч. 2 ст. 793 ЦК України, і що при укладенні договору оренди за результатами електронного аукціону сторони погодили строк оренди, який перевищив п`ять років, однак при цьому не посвідчили його нотаріально, дійшов висновку про нікчемність договору оренди.

Крім того, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача, що оскільки нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 рішенням Київської міської ради від 13 липня 2023 року № 6929/6970 «Про затвердження переліку об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації», було включене до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, то станом на 27 вересня 2023 року Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація та позивач не мали права на укладення договору оренди приміщення на строк, що перевищував момент переходу права власності, оскільки це суперечило ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не зазначає відомості, передбачені п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, а саме в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

Апеляційний суд приймає до уваги, що у запереченні на відзив відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що крім чітко вказаного строку договору (5 років) в п. 12.1 договору вказана інформація з 16 жовтня 2023 року по 16 жовтня 2028 року є довідковою і не підпадає під визначення строку, згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України, а лише нагадує орендарю, що строк дії договору № 708/1 від 27 вересня 2023 року спливає о 0:00 год. 16 жовтня 2028 року, разом із тим, такі доводи є необґрунтованими, оскільки суперечать положенням ст. 628, 638 ЦК України щодо змісту та істотних умов договору, ч. 3 ст. 251 ЦК України, згідно якої строк та термін можуть бути визначені правочином, а отже сторони не були обмежені у визначенні кінцевої дати строку договору.

Апеляційний суд також враховує, що у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/3691/19, від 27 вересня 2022 року у справі № 918/1195/21, від 25 квітня 2018 року у справі № 803/350/17, від 25 квітня 2018 року у справі № 815/4720/16, від 13 червня 2018 року у справі № 815/1298/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 803/1387/17, від 28 серпня 2018 року у справі № 814/4170/15, від 08 жовтня 2018 року у справі № 927/490/18, зазначено, що в практиці Верховного Суду сформовано сталу позицію щодо застосування прийменників «до» і «по» у нормативних актах, а також договорах, зокрема, відповідно до неї прийменник «до» з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що зазначивши строк дії договору 16 жовтня 2023 року по 16 жовтня 2028 року, сторони даного договору фактично погодили строк його дії у один рік та один день.

Разом із тим, встановивши дані обставини та відмовивши у позові з тих підстав, що договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, № 708/1 від 27 вересня 2023 року, на який посилався позивач, як на підставу своїх вимог, є нікчемним в розумінні ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 793 ЦК України, та в силу ч. 1 ст. 216 ЦК України не породжує жодних юридичних наслідків для сторін, що в свою чергу є наслідком відмови у задоволені позову, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивачем в межах даного позову не залучено до участі в справі як відповідача Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію, з якою було укладено спірний договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, № 708/1 від 27 вересня 2023 року.

Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22) зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача».

Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).

Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зазначено, що: «визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи».

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 907/825/22 викладено правовий висновок, у справі про визнання укладеним договору (зобов`язання укласти договір) позивачем є особа, яка бажає укласти договір, а відповідачем має бути сторона договору, яка відмовляється укласти договір, чим порушує права позивача.

У постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійсним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави або за клопотанням сторони спору здійснює заміну відповідача на належного або залучає співвідповідача.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові, однак з помилкових мотивів, оскільки у задоволенні позову необхідно було відмовити через неналежний суб`єктний склад, а саме незалучення до участі в справі як співвідповідача сторону оспорюваного договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, № 708/1 від 27 вересня 2023 року, Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію.

Апеляційний суд враховує, що апеляційна скарга не містить доводів про скасування судового рішення з цих підстав, разом із тим відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку щодо необхідності виходу за межі доводів апеляційної скарги в цій частині.

Крім того, враховуючи, що позовні вимоги про визнання договору оренди укладеним не підлягають задоволенню через неналежний суб`єктний склад, похідні позовні вимоги про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном, звернуті до належного відповідача ОСОБА_2 , також не підлягають задоволенню до встановлення у позивача ОСОБА_1 чинного права оренди.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у позові ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване або змінене з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, апеляційний суд виходить із наступного.

У відзиві представником відповідача зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести в зв`язку із розглядом справи, становить 15 000 грн., виходячи з орієнтовних трьох годин роботи представника відповідача у даному провадженні суду першої інстанції, за умови вартості однієї години у розмірі 5000 грн. згідно договору про надання правової допомоги № 18/18-24 від 01 березня 2024 року. Остаточний розмір понесених відповідачем витрат та докази їх понесення будуть надані відповідачем до суду відповідно до ч. 8 статті 141 ЦПК України.

На підтвердження повноважень представника відповідача надано ордер серії АА № 1456710, виданий АО «ЮС СТРІКТУМ» на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 адвокатом Наумовим О.В.

05 травня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 - Наумовим О.В. подано до суду першої інстанції заяву про розподіл (відшкодування, компенсацію) судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, у якій представник відповідача повідомляв, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України ним подаються докази витрат на правничу допомогу, які будуть понесені ним за наслідком надання правничої допомоги при розгляді даного спору, про що було зроблено відповідну заяву у відзиві на позовну заяву ОСОБА_5 . Зокрема, відповідно до договору № 18/18-24 від 01 березня 2024 року, який додається, підставою для оплати ОСОБА_2 правничих послуг є звіт АО «ЮС СТРІКТУМ». З огляду на зазначене просив постановити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 зазначені витрати у розмірі 27500 грн.

До заяви надано копію договору № 18/18-24 про надання правової допомоги, укладеного Адвокатським об`єднанням «ЮС СТРІКТУМ» із ОСОБА_2 01 березня 2024 року, за умовами якого об`єднання приймає на себе зобов`язання щодо забезпечення надання правової допомоги клієнту з наступних питань та у таких обсягах, а саме: захист і представництво клієнта перед судовими та іншими державними органами, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та будь-якими фізичними особами з приводу усіх питань, пов`язаних з правами та інтересами клієнта. Згідно п. 3 договору, розмір гонорару, який клієнт сплачує об`єднанню, складається з кількості витрачених об`єднанням годин роботи. Вартість однієї години роботи становить 5000 грн. Клієнт здійснює оплату таких додаткових послуг протягом трьох робочих днів з моменту отримання звіту об`єднання про виконані роботи та витрачені години. Згідно п. 5 договору, сплата гонорару та/або витрат провадиться клієнтом шляхом внесення грошових коштів на банківський рахунок та/або оприбутковуються об`єднанням. Відмітка про сплату грошових коштів клієнтом може бути зроблена сторонами безпосередньо на обох примірниках цього договору або шляхом видачі об`єднанням клієнту окремого документу. Згідно п. 6 договору, у випадку несплати клієнтом грошових коштів у визначеному розмірі та у встановлені строки угода вважається неукладеною та не створює для сторін відповідних прав та обов`язків. Якщо несплата клієнтом грошових коштів у визначеному розмірі та у встановлені строки відбувається після укладення цього договору, то даний договір вважається припиненим (розірваним) за ініціативи клієнта (а. с. 141 - 142).

Також представником відповідача до заяви надано звіт № 1 від 02 травня 2025 року про надані Адвокатським об`єднанням «ЮС СТРІКТУМ» послуги за договором надання правової допомоги № 18/18-24 від 01 березня 2024 року, укладеного з ОСОБА_2 , звіт підписаний керівником Адвокатським об`єднанням «ЮС СТРІКТУМ».

Згідно вказаного звіту, 16 вересня 2024 року встановлено обставини спору, підготовлено відзив на позовну заяву - 2 години, 10000 грн., 29 квітня 2025 року - участь в судових засіданнях 22 січня, 09 квітня, 30 квітня 2025 року, 3,5 години, 17500 грн. Загальна кількість витрачених Адвокатським об`єднанням «ЮС СТРІКТУМ» за даним звітом годин роботи - 5,5. Загальна вартість наданих за звітом послуг - 27500 грн. (а. с. 142 зворот).

Позивачем ОСОБА_1 направлено заперечення на заяву про розподіл (відшкодування, компенсацію) судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, у якому позивач просив відмовити в задоволенні заяви в повному обсязі, посилаючись на те, що представник відповідача не надав до суду з заявою детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Також представник відповідача не надав до суду документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Також в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі наданих послуг.

Частково задовольняючи заяву про розподіл (відшкодування, компенсацію) судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 141 ЦПК України, врахував підставу та предмет позову, відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що розгляд справи відбувався в порядку загального позовного провадження, подані представником відповідача відзив на позовну заяву, враховуючи його зміст та обсяг, участь в судових засіданнях, зважаючи на співмірність витрат на правничу допомогу та складність даної справи, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та обсяг фактично наданих послуг, враховуючи заперечення позивача, суд дійшов до висновку що заявлені витрати представником відповідача у розмірі 27 500,00 грн. не відповідають критерію розумності, неспівмірні із виконаною роботою, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер. З огляду на зазначене у сукупності, суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви представника відповідача про стягнення правничої допомоги в розмірі 10000 грн.

Апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Відповідно до ст. 133, 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19, від 20 серпня 2025 року у справі № 758/2247/24, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23), від 12 серпня 2025 року у справі № 639/419/24 (провадження № 61-4135св25), від 20 серпня 2025 року у справі № 758/2247/24 та інших вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, на які міститься посилання в апеляційній скарзі.

Таким чином, за умови відсутності в матеріалах справи доказів сплати ОСОБА_2 на користь адвокатського об`єднання витрат на правничу допомогу, враховуючи, що умовами договору від 01 березня 2024 року № 18/18-24, укладеному ОСОБА_2 із Адвокатським об`єднанням «ЮС СТРІКТУМ», сторони не узгоджували окремо надання адвокатським об`єднанням правової допомоги саме в межах справи № 755/19584/24,

враховуючи, що звіт № 1 складено 02 травня 2025 року адвокатським об`єднанням одноособово і не надано доказів подальшого узгодження з відповідачем обсягу і вартості наданих робіт (послуг) в межах справи № 755/19584/24,

враховуючи умови п. 3 договору від 01 березня 2024 року № 18/18-24, яким встановлено триденний строк оплати клієнтом гонорару з моменту отримання звіту об`єднання про виконані роботи та витрачені години,

в сукупності з умовами п. 6 договору, яким передбачено, що наслідком несплати клієнтом грошових коштів у визначеному розмірі та у встановлені строки є розірвання договору з ініціативи клієнта,

відповідачем не доведено, що зазначені витрати на правничу допомогу були погоджені та взагалі підлягають сплаті ОСОБА_2 .

Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, в зв`язку з чим зроблено передчасні та помилкові висновки про часткове задоволення заяви про розподіл (відшкодування, компенсацію) судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні заяви про розподіл судових витрат належало відмовити, оскільки така заява є недоведеною та необґрунтованою.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Виходячи із вищевикладеного, додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову ОСОБА_2 у задоволенні заяви про розподіл (відшкодування, компенсацію) судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову, якою заяву про розподіл (відшкодування, компенсацію) судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.