Справа №464/2177/25
пр № 2/464/1369/25
УХВАЛА

24 вересня 2025 року м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Сабари Л.В.,

секретаря судового засідання Бович Д.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

встановив:

позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, поданим представником ОСОБА_1 , до відповідача ОСОБА_3 , в якому просить шлюб, укладений 25.11.2006, зареєстрований Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського управління юстиції, актовий запис №368, розірвати.

Позов обґрунтовує тим, що з березня 2022 року з чоловіком разом не проживають, не ведуть спільного господарства, шлюбних стосунків не підтримують. Подружжя спільних дітей не має. Між нею та відповідачем укладено договір від 28.03.2025 про обрання права, що застосовується до правових наслідків шлюбу, так як остання є громадянкою Німеччини, яким визначили підсудність спору відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право».

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, будь-яких клопотань суду не подавала.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив шлюб, укладений між сторонами, розірвати.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні, що відбулось 19.08.2025, позов визнав, повідомив, що дійсно уклав шлюб із громадянкою Німеччини ОСОБА_5 , однак впродовж тривалого часу, приблизно з 2015 року, із нею не проживає, не веде спільного господарства. Спільні діти в них відсутні. Зазначив, що після укладення шлюбу виїхав до Німеччини, де наразі проживає, так як має дозвіл на постійне проживання. Не заперечив, що підписував договір від 28.03.2025 про обрання права, що застосовується до правових наслідків шлюбу, після підписання скерував такий представнику позивача. Договір підписував за місцем перебування, в цей день у Львові не був.

У судове засідання, призначене на 24.09.2025, відповідач та його представник не з`явилися, повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 25.11.2006 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено шлюб, зареєстрований Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського управління юстиції, актовий запис №368, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 03.04.2018.

Згідно з вказаним свідоцтвом, ОСОБА_4 є громадянкою Німеччини.

Як вбачається з договору №1 про обрання права, що застосовується до правових наслідків шлюбу, від 28.03.2025, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у м. Львові, подружжя вирішило, що до правових наслідків шлюбу, припинення шлюбу та правових наслідків припинення шлюбу слід застосувати матеріальне та процесуальне право України, визначити підсудність за місцем проживання/перебування відповідача, що за адресою: АДРЕСА_1 , тобто Сихівський районний суд м. Львова.

Згідно з паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , ОСОБА_6 оформлено виїзд на постійне проживання до Німеччини з 13.08.2007.

З копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_7 25.11.2006 зареєстрував шлюб із ОСОБА_5 , актовий запис №368. Крім того, останній був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , дата зняття з реєстрації 06.08.2007.

Крім того, до позовної заяви представником позивача долучено документи, в тому числі відеоматеріали, складені недержавною мовою, зміст котрих суд встановити не може.

При цьому, оцінюючи такі докази, суд зважає на те, що згідно зі ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. ч. 1-3 ст. 9 ЦПК України судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Так як судочинство в суді ведеться виключно державною мовою, і щоб надати оцінку доказові, суд беззастережно має розуміти його зміст. Цивільним процесуальним кодексом, чи іншим нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку суду самостійно здійснити переклад поданого стороною доказу складеного іншою мовою на державну мову, оскільки в даному випадку буде порушено принцип безсторонності суду, так як зміст перекладеного тексту залежить від рівня знання та володіння мовою перекладача. З цього слідує, що саме учасники судового процесу мають право, яке забезпечується судом, у судовому процесі доводити свою позицію на мові якою володіють, користуючись при цьому послугами перекладача.

За таких обставин, в силу ст. ст. 77, 79 ЦПК України суд не може визнати такі документи належними та допустимими доказами, оскільки на підставі таких неможливо встановити наявність в таких даних щодо предмета доказування та дійсних обставин справи.

Водночас, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач у 2007 році вибув з України до Німеччини, де отримав право на постійне проживання.

Згідно з копією договору від 28.03.2025 про обрання права, що застосовується до правових наслідків шлюбу, долученого до позовної заяви, засвідченого через «Електроний суд» представником позивача, вбачається, що такий укладено у м. Львові, що не відповідає фактичним обставинам справи, що також підтвердив відповідач в судовому засіданні, зокрема, те, що ані він, ані позивач вказаної дати у м. Львові не були, договір підписували, перебуваючи у Німеччині.

На вимогу суду представником позивача надано нібито оригінал договору. Однак, дослідивши його зміст, суд не може достовірно визнати, що долучена копія договору є копією оригіналу, наданого представником позивача, оскільки такий не є ідентичними, зважаючи на місце розташування підписів сторін.

Крім того, суд бере до уваги твердження представника позивача про те, що присутнім при підписанні вказаного договору не був, копію його отримав засобами електронного зв`язку.

За таких обставин, в силу ч. 2 ст. 95 ЦПК України суд не може визнати долучену до позовної заяви копію договору, засвідчену особою, яка при укладенні такого участі не брала, на момент засвідчення оригіналу не мала, допустимим доказом.

Оригінал договору, долучений до матеріалів справи, суд також не може визнати допустимим доказом, оскільки такий на адресу суду позивачем не скеровувався, а обставини отримання такого представником позивача судом не встановлено. Доказів направлення вказаного договору позивачем представнику за допомогою поштового зв`язку суду не надано. Таким чином, відсутні належні та достатні докази, які б беззаперечно свідчили про те, що такий договір підписаний саме позивачем.

Крім того, в матеріалах справив відсутні документи, на підставі яких суд мав би можливість встановити та ідентифікувати особу позивача. Зміст та призначення складеного недержавною мовою документа, копія якого долучена до позовної заяви, взята до уваги не може бути з вищевикладених підстав.

Враховуючи викладені суперечності, ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 02.07.2025, занесеною до протоколу судового засідання, а також ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 19.08.2025 явку позивача в судове засідання для надання особистих пояснень визнано обов`язковою, виходячи з наведених підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою (ч. 1 ст. 128 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Учасники справи зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою.

Разом з тим, позивачем не виконано вимог ухвали суду про визнання її явки в судове засідання обов`язковою, в судове засідання остання не з`явилася, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не скеровувала.

При цьому слід зазначити, що з моменту пред`явлення позову до суду (09.12.2024) позивач в жодне з призначених судових засідання не з`являлася, будучи належним чином повідомленою про дату та місце розгляду справи, з клопотаннями, зокрема про проведення розгляду справи без її участі, до суду не зверталася.

Частиною 5 ст. 223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 201/10953/18-ц у випадку, коли від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, але його відсутність перешкоджає розгляду справи, суд може визнати явку позивача обов`язковою відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 223 ЦПК України. Неявка позивача, участь якого у засіданні визнана судом обов`язковою для дачі особистих пояснень, також може мати наслідком залишення позовної заяви без розгляду, за правилами п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Враховуючи наведене та те, що позивачка вимог ухвали суду про визнання її явки в судове засідання обов`язковою для надання особистих пояснень не виконала, в судове засідання не з`явилася, будь-яких клопотань до суду не скеровувала, що унеможливило, зокрема, за викладених вище суперечностей, встановити її особу, зважаючи на те, що відповідач постійно проживає у Німеччині, за наявності сумнівів підписання позивачем договору про обрання права, що у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчить про неможливість вирішення спору у відсутності позивача, а тому, суд приходить до переконання, що позовну заяву слід залишити без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Залишення заяви без розгляду не порушує право позивача на судовий захист, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 257 ЦПК України залишення заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню до суду з тією ж позовною заявою.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 223, 247, 258-261, 353 ЦПК України, суд,

постановив:

позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2025 року.

Головуюча Сабара Л.В.