Справа № 462/2529/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року Залізничний районний суд м. Львова

у складі:

судді Ліуша А.І.

секретаря Поляниці А.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності відповідача та визнання права власності за позивачем, -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовом про припинення права власності відповідача та визнання права власності за позивачем. Вимоги позову мотивовано тим, що позивачу на праві власності належить квартира в АДРЕСА_1 . У вказаному будинку також зареєстрований його брат відповідач ОСОБА_3 , якому на праві власності належить 2,6 кв.м, що в грошовому еквіваленті складає 37 842 грн. Зазначає, що проживання його брата в будинку створює позивачу та його родині перешкоди в користуванні будинком, оскільки він регулярно зловживає спиртними напоями, вчиняє в домі сварки, скандали та фізичне насильство щодо його сім`ї. Враховуючи вищевикладене, просить суд припинити право власності відповідача на 2,6 кв.м, частки квартири, без компенсації вартості частки та відшкодування; визнати за позивачем право власності на квартиру в АДРЕСА_1 , включаючи 2,6 кв.м., що належать відповідачу.

Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали, просили такий задовільнити з підстав, що викладені в позові.

Відповідача належним чином, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі "Лазаренко та інші проти України", повідомлено про розгляд справи, направлено ухвалу про відкриття провадження разом з примірником позову у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, який було отримано ним 18 травня 2025 року. Відзиву до суду подано не було.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2001 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , продали, а ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , купили в рівних ідеальних частках по 1/3 квартиру АДРЕСА_2 . Суду було також надано технічний паспорт на приватизовану квартиру /т. 1 а.с. 6,8-9/.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади №2025/004522450, ОСОБА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 /т. 1 а.с. 7/.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_8 , на праві приватної, спільної часткової власності належить частка квартири в АДРЕСА_1 /т. 1 а.с. 10/.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, від 20 травня 2020 року, спадкоємцем майна ОСОБА_7 , є її син ОСОБА_7 , в тому числі з врахуванням 1/8 частки у спадщині від якої відмовився чоловік спадкодавця ОСОБА_6 , та 1/8 частки від якої відмовився син спадкодавця ОСОБА_9 , до часток у спадщині та її син ОСОБА_3 . Спадщина на яку у вказаних частках видано це свідоцтво складається з 1/6 частки квартири в АДРЕСА_1 /т. 1 а.с. 13/.

Згідно договору дарування частки квартири від 30 червня 2020 року, ОСОБА_1 , було подаровано ОСОБА_6 , частку квартири в АДРЕСА_1 /т. 1 а.с. 14-15/.

Суду було також надано виписку за консультацією хірурга та висновки спеціаліста щодо пацієнта ОСОБА_10 /т. 1 а.с. 23-26/.

Крім того, суду було надано постанову Залізничного районного суду м. Львова від 06 серпня 2021 року, згідно якої ОСОБА_3 26.05.2021 року о 21.30 год. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив конфлікт зі своїм батьком ОСОБА_6 , під час якого ображав його нецензурною лексикою, словесно погрожував фізичною розправою, чинив психологічний тиск, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП. У суді ОСОБА_3 своєї винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, не визнав, категорично заперечивши обвинувачення у вчиненні ним домашнього насильства. Пояснив, що проживає у квартирі за вказаною у протоколі адресою разом із батьком, братом та його сім`єю. Брат зі своєю дружиною часто провокують конфліктні ситуації, оскільки у нас існує спір пов`язаний зі спільним проживанням у вищевказаній квартирі. Таким чином, брат із дружиною намагаються вигнати його із квартири. Чи мали місце події 26.05.2021 року він не може пригадати, оскільки у них виникають конфлікти, у звязку з чим не може пригадати, які саме події відбувалися 26.05.2021 року.

Відтак, вказаною постановою провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відносно ОСОБА_3 , закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення /т. 1 а.с. 27-29/.

У статті 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Також, питання чи є частка незначною підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень статті 365 ЦК України можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Подібні за змістом правові висновки Верховний Суд навів у постановах від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц, 19 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17, 26 грудня 2019 року у справі № 303/4849/16-ц, 02 листопада 2021 року у справі № 263/13236/16-ц.

При цьому, Верховний Суд у своїх постановах зазначає, що при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.

Так, матеріали справи не містять інформації щодо підтвердження наявності у відповідача іншого житла. Матеріали справи також не містять жодного доказу на підтвердження неможливості спільного володіння і користування квартирою (п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України).

Відтак, суд критично оцінює позицію позивача, оскільки він, звертаючись із вимогою про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, не надав жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував наявність у відповідача іншого житла чи доводив неможливість спільного володіння і користування спірною квартирою. Фактично позивач намагається використати судовий механізм для позбавлення відповідача єдиного житла, що суперечить як принципам справедливості та добросовісності, так і положенням чинного законодавства. Така поведінка позивача свідчить не про захист його прав, а про зловживання процесуальними можливостями з метою виселення відповідача та залишення його без житла, що є неприпустимим у демократичному суспільстві та прямо суперечить завданням цивільного судочинства.

Суд вважає за необхідне зазначити, що надані позивачем і його представником медичні виписки та висновки щодо особи, ідентифікованої в матеріалах справи як ОСОБА_11 , не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не місять даних, необхідних для підтвердження факту вчинення відповідачем дій, що є несумісними для спільного проживання. Так, з наданих позивачем матеріалів, не вбачається ані статусу та ідентичності ОСОБА_12 , в контексті спору, ані його процесуального зв`язку з позивачем хоча в позовній заяві позивач стверджує, що це його син, жодних документальних підтверджень родинних відносин або спільного проживання за вказаною адресою - в АДРЕСА_1 , (свідоцтва про народження, довідки про реєстрацію місця проживання) до матеріалів справи не долучено, тож відповідне твердження лишається бездоказовим.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що із тексту консультації хірурга від 01 лютого 2020 року не вбачається підтвердження факту вчинення будь-якого фізичного насильства щодо ОСОБА_13 . Зі змісту зазначеної виписки вбачається лише наявність у нього діагнозу: забій м`яких тканин привушної ділянки зліва. Проте, сам по собі цей діагноз не дає можливості встановити жодної з ключових обставин, що мають значення для справи, а саме: коли саме було отримано таке ушкодження, ким воно було заподіяне та за яких конкретних обставин це відбулося. Таким чином, наведений документ лише констатує медичний стан пацієнта на момент огляду, але не містить жодних відомостей про причинно-наслідковий зв`язок між цим станом у невстановленої судом особи, ідентифікованої як ОСОБА_11 , та діями відповідача. У свою чергу, посилання позивача на те, що вказана травма була спричинена саме відповідачем, особі, яку він вважає своїм сином, є нічим іншим, як припущенням, яке не підтверджене жодним належним і допустимим доказом. Відтак, зазначене спростовує однозначність і переконливість позиції позивача та виключає можливість покладення такого доказу в основу судового рішення.

Натомість, виписки спеціаліста від 05 лютого 2022 містять лише повідомлення самого пацієнта про нібито побиття, тобто є фактично лише заявою невстановленої судом особи на ім`я ОСОБА_11 , яка без додаткових незалежних підтверджень не має самостійної доказової сили.

У матеріалах справи відсутні також елементарні дані, які б мали бути присутні в випадку нанесення відповідачем тілесних ушкоджень неповнолітньому, - відомості про звернення до правоохоронних органів, протокол огляду місця події, довідки про госпіталізацію з вказівкою на характер ушкоджень, результати судово-медичної експертизи, фотографії тілесних ушкоджень, пояснення свідків або інші документи, які встановлюють час, обставини та осіб, причетних до заподіяння шкоди.

Також, суд звертає увагу і на процесуальну пасивність позивача: у разі реально завданих тілесних ушкоджень його неповнолітньому сину, логічно було б очікувати звернення до правоохоронних органів та ініціювання кримінального провадження, тоді як відсутність такого звернення, ставить під сумнів сам факт наявності дійсних і відповідних тілесних ушкоджень, а також порушує очікувану послідовність дій особи, яка начебто постраждала.

Так, жоден із наданих документів не встановлює причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та станом здоров`я особи, з невстановленим процесуальним статусом ОСОБА_13 . Матеріали справи не містять доказів про те, що саме відповідач і саме в той час завдав тілесні ушкодження. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не виконав обов`язку належного і повного доведення обставин, на які посилається, і тому медичні довідки й висновки, представлені ним у такому вигляді, не можуть бути визнані належними, достатніми і переконливими доказами на підтвердження пред`явлених вимог.

Також, суд звертає увагу на те, що на підтвердження свої позиції, позивачем надано постанову Залізничного районного суду м. Львова від 06 серпня 2021 року, згідно якої ОСОБА_3 26.05.2021 року о 21.30 год. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив конфлікт зі своїм батьком ОСОБА_6 , під час якого ображав його нецензурною лексикою, словесно погрожував фізичною розправою, чинив психологічний тиск, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Але вже тоді, в ході розгляду справи, відповідач ОСОБА_3 , повідомляв, що проживає у квартирі за вказаною у протоколі адресою разом із батьком, братом та його сім`єю. Брат зі своєю дружиною часто провокують конфліктні ситуації, оскільки в них існує спір пов`язаний зі спільним проживанням у квартирі. Вказав, що брат із дружиною намагаються вигнати його із квартири.

Таким чином, суд критично оцінює характер поданих позивачем доказів, які носять штучний характер, спрямований виключно на позбавлення відповідача належного йому на праві власності майна. Цей висновок підтверджується і позицією самого позивача, який відверто заявив про небажання компенсувати відповідачу вартість його частки у квартирі, що свідчить про заздалегідь визначену мету звернення до суду з позовом - виселити відповідача, залишивши його без житла та без справедливої компенсації.

Крім того, суд звертає увагу на те, що обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, виявилися безпідставними. Це прямо підтверджується постановою Залізничного районного суду м. Львова від 06 серпня 2021 року, якою провадження у справі відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст.173-2 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Така обставина беззаперечно вказує на те, що позивач цілеспрямовано намагався сфабрикувати підстави для притягнення відповідача до відповідальності, маніпулюючи фактами і перебільшуючи значення побутових конфліктів.

На переконання суду, вказане свідчить не лише про недобросовісну поведінку позивача, але й про його намагання використати судовий процес як інструмент тиску на відповідача з єдиною метою позбавити його права користування та володіння житлом, яке йому належить на законних підставах. Вказаний підхід не може бути підтриманий судом, оскільки він суперечить принципам справедливості, добросовісності та законності, а відтак, суд приходить до переконання про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з безпідставністю.

Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати мають бути залишені за позивачем.

Керуючись статтями 89, 141, 209, 223, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності відповідача та визнання права власності за позивачем, - відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.І. Ліуш