Справа № 489/4062/25
Провадження № 2/489/2293/25
РІШЕННЯ

Іменем України

23 вересня 2025 року м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Костюченка Г.С.,

із секретарем судових засідань Савковою К.А.,

з участю представника позивача Хацько К.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

22 травня 2025 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію.

Остаточно, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача 2626 грн. 55 коп. за спожиту теплову енергію та 3028 , 00 грн. судового збору.

Ухвалою Інгульського районного суду м.Миколаєва відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

23 червня 2025 на адресу суду надійшов відзив. Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з наступних підстав.

19 вересня 2022 року ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки набув у власність квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , це підтверджується додатком 4 позовної заяви. Після набуття ОСОБА_1 право власності на квартиру, попередній власник ОСОБА_2 тривалий час відмовлявся від добровільного звільнення квартири та продовжував користуватися квартирою та споживати-користуватися комунальними послугами, у тому числі отриманням теплової енергії до 04.02.2023 року.

Отже 19.09.2022 року ставши титульним власником квартири, ОСОБА_1 не отримав, а ні фізичного, а ні фактичного доступу до свого вищевказаного майна, та був обмежений в своїх правах на володіння та користування майном, оскільки в цьому йому перешкоджав попередній власник квартири. 31 жовтня 2022 року відповідач, за для уникнення непорозумінь у майбутньому з підприємствами що надають комунальні послуги, вчинив активні дії та направив у тому числі позивачу у справі заяву, в якій повідомив, про факт переходу права власності на квартиру, факт відмови попереднього власника добровільно звільнити квартиру, факт продовження споживання попереднім власником послугами які надаються комунальними службами за вказаною адресою.

Крім того відповідач просив позивача: тимчасово відключити (обмежити) або припинити надання послуги з постачання теплової енергії до квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , до подачі власником- ОСОБА_1 особистої заяви про відновлення послуги; вжити заходів за для унеможливлення самовільного відновлення споживання теплової енергії, попереднім власником який незаконно на даний час знаходиться в квартирі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; розмежувати (розділити) облік взаєморозрахунків та нараховувати заборгованість на попереднього власника квартири у зв`язку з фактичним споживанням ним послуги, до часу фактичної передачі квартири в користування нового власника ОСОБА_1 про що буде повідомлено додатково; надати звірку взаєморозрахунків за надання послуг з постачання теплової енергії за квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в розрізі місяців за останні 24 місяця; вживати своєчасних дій по стягненню заборгованості за надання послуг з постачання теплової енергії з попереднього власника споживача, за для уникнення непорозумінь щодо заборгованості з новим власником ОСОБА_1 .

Також відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 30000 грн.

02 грудня 2022 року від позивача надійшла відповідь № 216-Ф (додаток 2), зі змісту якої вбачалося відмова ПАТ «Миколаївська Теплоелектроцентраль» у задоволенні порушених відповідачем вимог.

04 лютого 2023 року попередній власник квартири ОСОБА_3 у присутності та за участі працівників поліції, звільнив (виселився) квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Отже відповідно до вищезазначеного, відповідач наголошував про необхідність розмежовувати нарахування за користування послугами за постачання теплової енергії та плату за абонентське обслуговування щодо квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за двома періодами, що відповідають фактичному споживанню (користування) послугою та здійснювати нарахування на нового власника ОСОБА_1 починаючи з 04.02.2023 року на новий відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Нарахування та борг який виник за користування послугами за постачання теплової енергії та плату за абонентське обслуговування щодо квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 до 04.02.2023 року повинен обліковуватися на о/р НОМЕР_2 який був відкритий на попереднього власника ОСОБА_3 за фактом фактичного споживання, з послідуючими заходами стягненням боргу з ОСОБА_3

01 липня 2025 на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Представник позивача не погоджувався з доводами відповідача, зазначав наступне.

Позовна заява містить вимоги стосовно стягнення заборгованості за період з 01.11.2022 по 01.02.2025, тобто спірний період не включає нарахування за послуги теплопостачання попереднього власника зазначеної квартири, оскільки Відповідач є власником з 19.09.2022.

Позиція Відповідача стосовно відсутності обов`язку нового власника сплачувати заборгованість за послуги теплопостачання попередніх власників(наймачів) квартири за отримані послуги є хибною, оскільки заборгованість за послуги теплопостачання попередніх власників це заборгованість яка виникла (або існувала) до зміни власника, тобто до 19.09.2022.

Окрім цього, відповідно до абзацу сьомого пункту 13 Правил надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 у разі зміни права власності або користування приміщенням у багатоквартирному будинку, з попереднім власником (користувачем) якого було укладено індивідуальний договір, договір з новим власником (користувачем) вважається укладеним із дня такої зміни.

Тобто, між Позивачем і Відповідачем з 19.09.2025 вважається укладеним індивідуальний договір, а договірні відносини між Позивачем та попереднім власником квартири відсутні.

Враховуючи вищенаведене, Відповідач, як індивідуальний споживач і власник квартири від 19.09.2025, з яким укладений індивідуальний договір, зобов`язаний утримувати майно яке йому належить.

Також, представник позивача вважав вимоги відповідача в частині відшкодування витрат на правничу допомогу завищеними.

Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази, з`ясувавши характер спірних правовідносин, суд встановив наступне.

19 вересня 2022 року ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки набув у власність квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , це підтверджується додатком 4 позовної заяви.

Після набуття ОСОБА_1 право власності на квартиру, попередній власник ОСОБА_2 тривалий час відмовлявся від добровільного звільнення квартири та продовжував користуватися квартирою та споживати-користуватися комунальними послугами, у тому числі отриманням теплової енергії до 04.02.2023 року.

22 травня 2025 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію.

Остаточно, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача 2626 грн. 55 коп. за спожиту теплову енергію та 3028 , 00 грн. судового збору.

Зазначена заборгованість утворилася за період 01.11.2022 по 01.02.2023.

19.09.2022 року ставши титульним власником квартири, ОСОБА_1 не отримав, а ні фізичного, а ні фактичного доступу до свого вищевказаного майна, та був обмежений в своїх правах на володіння та користування майном, оскільки в цьому йому перешкоджав попередній власник квартири. 31 жовтня 2022 року відповідач, за для уникнення непорозумінь у майбутньому з підприємствами що надають комунальні послуги, вчинив активні дії та направив у тому числі позивачу у справі заяву, в якій повідомив, про факт переходу права власності на квартиру, факт відмови попереднього власника добровільно звільнити квартиру, факт продовження споживання попереднім власником послугами які надаються комунальними службами за вказаною адресою.

Відповідач відповідно до наявних у матеріалах справи заявах звертався до позивача з повідомленими про такі обставини.

Відповідач просив позивача: тимчасово відключити (обмежити) або припинити надання послуги з постачання теплової енергії до квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , до подачі власником- ОСОБА_1 особистої заяви про відновлення послуги; вжити заходів за для унеможливлення самовільного відновлення споживання теплової енергії, попереднім власником який незаконно на даний час знаходиться в квартирі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; розмежувати (розділити) облік взаєморозрахунків та нараховувати заборгованість на попереднього власника квартири у зв`язку з фактичним споживанням ним послуги, до часу фактичної передачі квартири в користування нового власника ОСОБА_1 про що буде повідомлено додатково; надати звірку взаєморозрахунків за надання послуг з постачання теплової енергії за квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в розрізі місяців за останні 24 місяця; вживати своєчасних дій по стягненню заборгованості за надання послуг з постачання теплової енергії з попереднього власника споживача, за для уникнення непорозумінь щодо заборгованості з новим власником ОСОБА_1

28 вересня 2023 року від позивача надійшла відповідь №1172-Ф. Відповідач отримав відмову від позивача. Обґрунтування відмови було факт зміни власника майна.

Відповідачем визнавалася заборгованість яка сформована після 04.02.2023 року, пред`явлена позивачем сума у позовній заяві у розмірі 13747,79 грн., була сплачена відповідачем частково у сумі 11 121,24 грн. (3340,00 грн. квитанція від 28.05.2025, 4500,00 грн. квитанція від 05.06.2025 та 3281,24 грн. квитанція від 06.06.2025. за період з 04.02.2023 року по 31.01.2025 року відповідно.

Після сплати, відповідач подав позивачу заяву від 05.06.2025, повідомив його про сплату частини боргу яка ним визнається та знову запропонував вирішити спірне питання у позасудовий спосіб, однак позивач відмовився від позасудового врегулювання та обмежився лише поданням заяви про зменшення своїх позовних вимог.

Дата звільнення (виселення) попереднього власника з квартири та фактична передача у володіння та користування ОСОБА_1 сторонами в судовому засіданні не оспорювалась.

Таким чином, до 04.02.2023 року ОСОБА_1 був лише титульним власником квартири, та був позбавлений інших прав власності таких як володіння та користування.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Тобто новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник.

Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Проте новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати.

Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі N 200/14925/15-ц (провадження N 61-13874св18).

При цьому у постанові Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі N 686/6276/19 (провадження N 61-3604св20) зроблено висновок про те, що діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.

Отже, відповідач не вчиняв правочинів щодо прийняття боргу з оплати послуг за споживання електричної енергії попереднім власником вказаної квартири. На нього не може бути покладено обов`язок зі сплати вказаної заборгованості, нарахованої позивачем попередньому власнику.

З урахування вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення 30000 грн. в якості відшкодування витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідачем було понесено витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 30000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням та письмовими доказами.

В той же час при оцінці розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню, суд застосовує ряд критеріїв - дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційність, співмірність, а також складність справи, значення справи для сторін і т.п.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Згідно висновків Верховного Суду у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі її витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права встановить, що розмір гонорару є завищеним, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним згідно ціни позову.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги складність справи, кількість судових засідань, час витрачений у суді, розумність та співмірність ціни позову з витратами на правничу допомогу, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає, що з позивача на користь відповідача необхідно стягнути суму витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч грн.)

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль», , вул. Каботажний узвіз, 18.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль», , вул. Каботажний узвіз, 18.

Суддя Г.С. Костюченко

Повний текст рішення виготовлений 23.09.2025.