Справа № 366/246/25
Провадження № 2/366/327/25
РІШЕННЯ

Іменем України

4 червня 2025 року Іванківський районний суд Київської області, у складі:

головуючого судді - Гончарука О.П.,

секретаря судового засідання Іванової І.С.,

за участю представника позивача адвоката Корзаченка В.М.,

представника відповідача Бабенка В.В.,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Корзаченко Володимир Миколайович до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛГАГРОЛІС» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог.

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди, у якому просить суд стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 190623,99 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 31 серпня 2023 року по 29 лютого 2024 року включно у розмірі 52436,82 грн., 3% річних починаючи з 31 серпня 2023 року по 18 січня 2025 року включно в розмірі 9478,97 грн., інфляційні витрати за період з 1 вересня 2023 року по 31 грудня 2024 року включно у розмірі 28212,35 грн., моральну шкоду в розмірі 20000,0 грн., та судові витрати у розмірі 1211,20 грн., та правнича допомога 8000,0 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» з 30 листопада 2016 року по 26 травня 2021 року. 26 травня 2021 року був звільнений із займаної посади. З 9 листопада 2022 по 30 серпня 2023 року позивач працював на посаді майстра лісу. Під час знаходження у трудових відносинах, відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 190623,99 гривень. Середній заробіток за час затримки при звільненні складає 52436,82 грн. Оскільки період затримки розрахунку становить понад 16 місяців, сума заборгованості складає 190623,99 грн, яка за цей час суттєво знецінилась в силу інфляційних процесів та війни у державі, адже лише за 2024 рік індекс інфляції склав 114,8 %. Станом на 15 січня 2025 року 3 % річних від суми заборгованості за період з 31 серпня 2023 року по 18 січня 2025 року складають 9478,98 грн., а інфляційні витрат за період з 1 вересня 2023 року по 31 грудня 2024 року включно складають 28212,35 грн. Отже суму нарахувань 3% річних та інфляційних втрат разом з сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та сумою моральної шкоди в розмірі 110128,14 грн.

ІІ . Процесуальні дії суду у справі.

27 січня 2025 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим у справі визначено суддю Гончарука О.П.

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 30 січня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання.

24 лютого 2025 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, вимоги підтримали, просили задовольнити.

18 квітня 2025 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач зазначив, що позивачем пропущений строк визначений ст. 233 КЗпПУ, та розрахунок заборгованості є некоректним, оскільки жодна з вказаних установ не підтверджує і не уповноважена підтвердити заборгованість відповідача по заробітній платі, а довільні розрахунки позивача не відповідають жодній з офіційно затверджених методик визначення заборгованості і не можуть вважатись належним доказом суми заборгованості. Оскільки позовна давність, яка застосовується до основної вимоги, застосовується і до всіх похідних вимог, відповідач вважає, що вказана вимога заявлена після спливу позовної давності. Разом з тим, зазначив, що позивач неправильно обрахував інфляційні витрати, оскільки в своєму розрахунку не врахував місяці в яких індекс інфляції становив менше 100 %. Щодо стягнення 3% річних зазначив, що позивач неправильно обрахував відсотки річних, оскільки у 2024 році кількість дні склала 366 (високосний рік). Щодо стягнення середнього заробітку, зазначив, що у чинній редакції статті 117 КЗпП України законодавець обмежив час, за який може бути стягнуто середній заробіток, шістьма місяцями, вже станом на 1 липня 2022 року позивач міг точно визначити обсяг своїх вимог до відповідача. Щодо стягнення моральної шкоди, зазначив, що до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження розміру заявленої позивачем моральної шкоди. На підставі викладеного, представник відповідача просить суд визнати поважними причини неподання відзиву у строк, встановлений судом і долучити відзив до матеріалів справи, застосувати до заявлених вимог позовну давність, відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

ІІІ. Позиції сторін

Представник позивача -адвокат Корзаченко В.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, дав пояснення аналогічні викладеним у відзиві.

Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин

Згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 , убачається, що на підставі наказу №115-к від 30 листопада 2016 року, позивач був 30 листопада 2016 року прийнятий на посаду лісничого ДП «СЛП «Київоблагроліс» (запис №35). Наказом №48-к від 26 травня 2021 року звільнений з посади за угодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. В подальшому, на підставі наказу №147-к від 8 листопада 2022 року, був з 9 листопада 2022 року прийнятий на роботу до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛАГРОЛІС» на посаду майстра лісу (запис 41). Наказом № 58-к від 30 серпня 2023 року позивача було звільнено з роботи за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України (запис 42).

Згідно довідки ДП «СЛП «Київоблагроліс» №478/1 від 25 грудня 2024 року, убачається, що станом на 31 липня 2023 року заборгованість по заробітній платі перед майстром лісу «Бородянського агролісництва» ДП «СЛП «Київоблагроліс» ОСОБА_1 становить 112684,17 грн.

Разом з тим, позивачем надано відомості про застраховану особу, форми ОК-5 та форми ОК-7 в частині здійснення нарахувань позивачеві заробітної плати та банківські виписки про суми надходжень заробітної плати на банківську карту позивача ОСОБА_1 зазначено, що сума нарахувань склала 312119,48 грн., а сума яка була зарахована згідно з проведеним розрахунком позивача становить 190623,99 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Надані суду відомості про застраховану особу, форми ОК-5 та форми ОК-7 та банківські виписки які свідчать про суми надходжень заробітної плати на банківську карту позивача ОСОБА_1 , суд не приймає до уваги, оскільки вони є незрозумілими та некоректними. Позивачем надано суду довідку ДП «СЛП «Київоблагроліс» №478/1 від 25 грудня 2024 року, яка підтверджує наявну заборгованість по заробітній платі перед майстром лісу «Бородянського агролісництва» ДП «СЛП «Київоблагроліс» ОСОБА_1 в сумі 112684,17 грн., яку суд приймає до уваги.

V. Оцінка Суду

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За вимогами статей 115, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином будь-який факт невиплати у строк заробітної плати чи іншої суми розглядається як трудове порушення роботодавця по відношенню до працівника, якщо тільки такий факт порушення не спростований відповідно до положень закону.

Судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 9 листопада 2022 року по 30 серпня 2023 року включно, всупереч зазначеним вище вимогам Закону Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» не виплатив ОСОБА_1 у день звільнення заробітну плату. За таких обставин, встановлені порушення прав та інтересів Позивача підлягають захисту шляхом стягнення з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь ОСОБА_1 заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 1123684,17 грн., з огляду на що позовні вимоги в цій частині позову підлягають задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позивач просить суд стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду.

Згідно п.32 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві менш двох місяців, обчислення провадиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 509/5403/19.

Відповідно до статті 234 КЗпП, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116), минуло не більше одного року.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин.

При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Отже, підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 673/723/20.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Подібні висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18.

Установлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. При обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку під час затримки при розрахунку і поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення та вирішує його по суті. Натомість у разі пропуску строку без поважних причин та обґрунтованості позовних вимог суд наводить у рішенні мотиви, чому позовні вимоги є обґрунтованими та чому він вважає неможливим поновити строк, та зазначає, що відмовляє в позові саме внаслідок пропуску строку.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19.

Натомість позивач ОСОБА_1 не звертався до суду з клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з наведенням поважності причини пропуску, тому у суду наявні підстави для відмови в позові внаслідок пропущення строку.

Щодо іншої позовної вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат та стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ суд зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статті 551 та 625 ЦК України розміщені в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначають загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширюють свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Підстав для застосування у даному випадку до правовідносин, що склались між сторонами, вимог ст. 551 ЦК України та ст.625 ЦК України щодо пені, стягнення інфляційних втрат та 3% річних немає, так як між сторонами виникли трудові правовідносини, які регулюються спеціальними нормами трудового права.

Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є боржником по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах, тому позовні вимоги про стягнення 3% річних в сумі 9478,97 грн. та інфляційних втрат в сумі 28212,35 грн. не ґрунтуються на приписах чинного законодавства.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 20січня 2016 року в справі №6-2759цс15, від 21 травня 2014 року в справі №6-43цс14, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року по справі №757/14073/16-ц, постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року по справі №753/10967/16-ц, від 17 січня 2019 року по справі №296/1390/18, від 24 жовтня 2018 року по справі №461/5101/16-ц.

При вирішенні позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача 20000,0 грн. моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В частині 2 ст.23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В силу ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Тобто, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує, конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою роботодавця щодо нього, глибину душевних страждань, що позбавило можливості тривалий час користуватись своїми коштами, належними при звільненні; ступень вини роботодавця, який з різних причин не забезпечив виконання вимог статті 116 КЗпП України на день звільнення позивача та часткову неплатоспроможність відповідача, яка зумовлена фінансово економічною кризою.

Таким чином, вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди, суд вважає, що така шкода позивачу дійсно спричинена, оскільки останній, своєчасно не отримавши заробітну плату, змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивачем доведено, що невиплата йому заробітної плати призвела до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків.

Однак, з урахуванням вимог ст. 237-1 КЗпП України щодо підстав стягнення моральної шкоди та ст.23 ЦК України щодо вимог розумності та справедливості її розміру, суд вважає за необхідне визначити розмір цієї моральної шкоди в розмірі 3000,0 гривень, що менше ніж просив позивач.

Щодо стягнення судових витрат та правничої допомоги.

Положеннями ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Судом встановлено, що позивачем 9 грудня 2024 року з адвокатом Корзаченко В.М., укладено договір про надання правничої допомоги б/н.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано Договір про надання правничої допомоги від 9 грудня 2024 року, укладений між адвокатом Корзаченко В.М. та ОСОБА_2 ..

Оскільки суду не надано документів, що підтверджують витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, пов`язаних саме з розглядом даної справи, то суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0..1 від 18 січня 2025 року.

Враховуючи викладене, сума судового збору, яка підлягає до сплати відповідачем на користь позивача, становить 1211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.133-134, ст.137 ст.141,142,200,206,259,263-265,353,354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛГАГРОЛІС» Київської обласної державної адміністрації (07201, Київська область, Вишгородський район, сел-ще. Іванків, вул. Івана Проскури, буд. 24, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість по заробітній платі розміром 112684,17 (сто дванадцять тисяч шістсот вісімдесят чотири) грн. 17 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛГАГРОЛІС» Київської обласної державної адміністрації (07201, Київська область, Вишгородський район, сел-ще. Іванків, вул. Івана Проскури, буд. 24, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду в розмірі 3000,0 (три тисячі) грн.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛГАГРОЛІС» Київської обласної державної адміністрації (07201, Київська область, Вишгородський район, сел-ще. Іванків, вул. Івана Проскури, буд. 24, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Суддя: О.П. Гончарук