П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року

м. Рівне

Справа № 565/2757/24

Провадження № 22-ц/4815/1119/25

Головуючий у Вараському міському суді

Рівненської області: суддя Зейкан І.Ю.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(повним текстом) 29 травня 2025 року у м. Вараш

Вараського району Рівненської області

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: Комунальне підприємство "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради Рівненської області;

відповідач: ОСОБА_1 ;

за участі: представників Комунального підприємства "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради Рівненської області Мельничук Яни Вікторівни та Хомич Анни Іванівни, представника ОСОБА_1 адвоката Федчук Тетяни Мирославівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради Рівненської області на рішення Вараського міського суду Рівненської області від 29 травня 2025 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради Рівненської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року Комунальне підприємство "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради Рівненської області (далі - КП "ВТВК" або підприємство) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги в розмірі 112 948,98 гривень. Позов мотивовано тим, що спірна заборгованість зі сплати комунальних послуг станом на 01 грудня 2024 року обліковувалася за період з квітня 2020 по липень 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ), власником якої на той час був відповідач.

Рішенням Вараського міського суду Рівненської області від 29 травня 2025 року позов КП "ВТВК" до ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КП "ВТВК" ради 8 742,25 гривень заборгованості за надані комунальні послуги та 234,37 гривень судового збору.

Приходячи до такого висновку, суд брав до уваги наявність фактичних і правових підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь КП "ВТВК" заборгованості за надані комунальні послуги, а саме постачання холодної води, водовідведення холодної води, постачання гарячої води, водовідведення гарячої води лише за період з жовтня 2021 до грудня 2022 року включно, а також у період з лютого до липня 2024 року включно, опалення (теплопостачання), абонентське обслуговування (холодна вода) та абонентське обслуговування (гаряча вода) за період з жовтня 2021 до липня 2024 року включно на загальну суму 8 742,25 гривень.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності встановлених судом обставин, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалося, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що відсутність доказів закінчення строку повірки вузла розподільного обліку станом на 01 січня 2023 року у квартирі відповідача надавала підприємству підстави для нарахування плати, виходячи з відсутності такого вузла, адже це зумовлювало необхідність здійснювати нарахування відповідно до показників вузла розподільного обліку, встановленого у квартирі ОСОБА_1 .

Позивач зважав на те, що про необхідність проведення повірки засобів обліку було завчасно повідомлено споживачів. З набранням чинності Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" від 22 червня 2017 року № 2119-VIII (далі Закон № 2119-VIII) змінилися підходи до обслуговування засобів обліку води. Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" в редакції 2021 року періодична повірка, обслуговування та ремонт лічильників здійснюється за рахунок їх власників. Проте з жовтня 2021 року по березень 2024 року за квартирою відповідача жодної повірки не проводилось, а тому суд зробив помилковий висновок про наявність підстав застосовувати показання лічильників у період з січня 2023 по червень 2023 року.

Отже, всупереч висновкам суду не підлягала до застосування і постанова Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2022 року № 412 "Деякі питання повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки в умовах воєнного стану", якою установлено чинність результатів повірки засобів вимірювальної техніки, строк дії яких закінчився у період воєнного чи надзвичайного стану. Тобто підлягали задоволенню позовні вимоги щодо здійснення розрахунків за постачання холодної/гарячої води з січня 2023 року по червень 2023 року згідно з чинним законодавством за нормами споживання відповідно до п. 2 ч. 2 ст.9 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" за загальними правилами комерційного обліку.

Крім того, суд дійшов хибного переконання про безпідставність нарахування ОСОБА_1 у період з липня 2023 до січня 2024 вартості послуг за постачання холодної, гарячої води та водовідведення у порядку передбаченому розділами ІХ та Х "Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг", затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 (далі Методика) та потреби в нарахуванні на підставі розділу ХІІІ цієї Методики. Зверталася увага, що обсяг комунальної послуги на підставі останнього пункту Методики визначається за розрахунковим або середнім споживанням лише для тих, у кого відсутні дані щодо обсягу їх споживання або відсутні вузли комерційного та розподільного обліку.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 16 липня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно зі ст.ст. 319, 322, 526, 610, 614 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належать , зокрема, комунальні послуги, тобто послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг споживачів (індивідуальні та колективні), управителів, виконавців комунальних послуг.

Згідно із ч. 5 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Пунктами 1 ч.1, 1, 5 ч. 2 ст. 7, Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Індивідуальний споживач зобов`язаний: 1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; 5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані укладати договори про надання житлово-комунальних послуг та оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житловокомунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Статтями 20, 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Так, правом споживача, зокрема, є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно з законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

З правового висновку, який міститься в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2018 року у справі № 711/11424/15-ц, видно, що хоча у ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 набув право власності квартиру по АДРЕСА_1 у рівних частках разом із неповнолітнім сином - ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 09 липня 2013 року та був власником до дня продажу, а саме до 04 липня 2024 року.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області №180 від 17 серпня 2011 року "Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг м.Кузнецовськ" виконавцем всіх житлово-комунальних послуг м. Кузнецовська визначено Кузнецовське міське комунальне підприємство. Вказаним рішенням до житлово-комунальних послуг віднесено послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; послуги централізованого опалення і постачання гарячої води; послуги постачання холодної води та водовідведення; послуги з вивезення та захоронення твердих побутових відходів.

Рішенням Вараської міської ради від 25 червня 2021 року № 524 підтверджується зміна назви Кузнецовського міського комунального підприємства на Комунальне підприємство "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради.

Як з`ясовано судом першої інстанції, ОСОБА_1 був власником, а, отже, і користувачем цієї квартири у період з 01 квітня 2020 року до 01 липня 2024 року, тобто у періоді, за який підприємством нараховано заборгованість із сплати комунальних послуг, а саме з квітня 2020 року по липень 2024 року в сумі 112 948,98 гривень.

Між тим, як правильно про це зазначає заявник, при вирішенні спірних правовідносин не підлягали до застосування положення постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2022 року № 412 "Деякі питання повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки в умовах воєнного стану", якою установлено чинність результатів повірки засобів вимірювальної техніки, строк дії яких закінчився у період воєнного чи надзвичайного стану і помилковими є твердження суду, що розрахунок за відповідні комунальні послуги повинні були здійснюватися виходячи із показників вузлів розподільного обліку, встановлених у квартирі відповідача.

Відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.

Згідно із ч. 4 ст. 17 Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування і монтаж) вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання теплової енергії та води в квартирах (приміщеннях) будинку, здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено договором. Наказом Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 13.10.2016 № 1747, зареєстрованим у Мінюсті 01.11.2016 за № 1417/29547, для лічильників води та тепло лічильників установлено міжповірочний інтервал - 4 роки. Згідно з підпунктом 3 пункту 4 Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2018 року № 315, для розподілу не приймаються показання вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії, що зняті (надані), починаючи з дати встановлення факту виходу його з ладу (закінчення строку повірки засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу) або встановлення факту несанкціонованого втручання в його роботу (самовільний демонтаж, умисне знищення, пошкодження, розкомплектувати, у тому числі порушення цілісності пломб, тощо), до дати прийняття на абонентський облік відремонтованого чи заміненого вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії або повіреного засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" вузол розподільного обліку - вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів, а відповідно до п. 1 ч. 1 цієї статті абонентський облік вузла обліку це процедура реєстрації та періодичний огляд вузлів обліку для використання показань вузлів обліку з метою комерційного або розподільного обліку.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" до встановлення вузла (вузлів) комерційного обліку відповідно до вимог частини другої статті 3 цього Закону обсяги споживання гарячої чи питної води визначаються за показаннями вузлів розподільного обліку, а у разі їх відсутності - за нормами споживання, встановленими органом місцевого самоврядування.

Відповідно до Розділу ІІІ Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 270 від 12 жовтня 2018 року, вузол розподільного обліку прилад - розподілювач теплової енергії, встановлений у приміщенні будівлі, приймається на абонентський облік виконавцем відповідної комунальної послуги або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, яка здійснює розподіл обсягів комунальних послуг між споживачами протягом 14 календарних днів з дня надходження відповідного звернення від власника (співвласників) будівлі (для приміщення у будівлі, яке не є самостійним об`єктом нерухомого майна) або власника відповідного приміщення (якщо окреме приміщення у будівлі є самостійним об`єктом нерухомого майна).

З дати складання акта про прийняття вузла розподільного обліку (приладу-розподілювача теплової енергії) на абонентський облік такий вузол (прилад - розподілювач теплової енергії) є прийнятим виконавцем відповідної комунальної послуги (визначеною власником (співвласниками) будівлі іншою особою, яка здійснює розподіл обсягів комунальної послуги між споживачами) на абонентський облік, а показання його засобів вимірювальної техніки є обов`язковими для визначення обсягів спожитої комунальної послуги та розрахунків за неї.

Пунктом 38 Наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 1747 від 13 жовтня 2016 року "Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями" передбачено, що міжповірочний інтервал для лічильників води становить 4 роки.

Отже, для здійснення нарахувань на підставі показників індивідуального (розподільного) засобу обліку гарячої води споживачам необхідно дотримуватись правил користування індивідуальними засобами обліку води, а саме: індивідуальні засоби обліку гарячої води обов`язково мають бути прийняті на абонентський облік надавача послуг, опломбовані надавачем послуг, вчасно повірені, а їхні показники щомісяця мають передаватись до теплопостачальної організації.

Нарахування плати за спожиту послугу за показниками індивідуального засобу обліку гарячої води, який не прийнятий на абонентський облік та/або неповіреннй, законом не встановлено.

Оскільки вузли обліку у квартирі ОСОБА_1 не були повірені у зазначений період, тому позивач був вправі здійснювати нарахування за нормами споживання, встановленими органом місцевого самоврядування, а не за фактичними показниками лічильників.

Так, в матеріалах справи наявні акти встановлення та пломбування водомірних лічильників на трубопроводах холодної та гарячої води в липні 2017 року з наступним строком повірки в квітні 2021 року.

Разом з тим відповідно до ч. 1, пункту 2 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

До встановлення вузла (вузлів) комерційного обліку відповідно до вимог ч. 2 ст. 3 цього Закону обсяги споживання гарячої чи питної води визначаються за показаннями вузлів розподільного обліку, а уразі їх відсутності -за нормами споживання,встановленими органом місцевого самоврядування. Загальний обсяг споживання гарячої або питної води у такій будівлі визначається як сума обсягу, визначеного за допомогою вузлів розподільного обліку та розрахункового обсягу, визначеного за нормою споживання для споживачів, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку (пункт 2 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання").

Згідно із п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" обсяги спожитої у будівлі гарячої, питної води, визначені за допомогою вузлів комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляються між споживачами з урахуванням того, що у разі якщо частина приміщень у будівлі оснащена вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, а частина - не оснащена, обсяг відповідної комунальної послуги, спожитий споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку, встановлюється у розмірі, визначеному за допомогою таких вузлів, а загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби та споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку) розподіляється між споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку, пропорційно до кількості осіб, які фактично користуються такими послугами.

Розподіл між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг здійснюється відповідно до Методики розподілу, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово- комунального господарства (ч. 4 ст. 10 вказаного Закону).

Через те, що будинок, в якому знаходиться квартира, за якою обліковується заборгованість, обладнано загальнобудинковими приладами обліку, а водомірні лічильники в ній не пройшли повірки, тому плата за комунальні послуги розраховувалась, виходячи з встановлених органом місцевого самоврядування тарифів.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що положення розділу XIII Методики також не підлягали до застосування при обліку заборгованості.

Так, пунктами 3, 5, 6, 7 розділу XIII Методики зазначено, що обсяг нарахувань за послуги з централізованого водопостачання, постачання гарячої води у період воєнного стану, для споживачів, щодо яких у виконавця комунальних послуг або іншої особи, яка здійснює розподіл обсягів послуг відсутні дані щодо показань вузлів комерційного або розподільного обліку визначається з урахуванням коригуючого коефіцієнту.

Після відновлення надання споживачами показань вузлів комерційного або розподільного обліку виконавець або інша особа, яка здійснює розподіл обсягів комунальних послуг, зобов`язані провести перерозподіл обсягу спожитої послуги у будинку та перерахунок з ним, а також з усіма споживачами будинку відповідно до цієї Методики.

Для споживачів, приміщення яких не обладнані засобами розподільного обліку, застосовується норма споживання відповідної комунальної послуги, встановлена органом місцевого самоврядування з урахуванням кількості фактично проживаючих та коригуючого коефіцієнту.

Для споживачів, що споживають лише послуги з централізованого водовідведення, та у яких відсутні дані про показання вузлів комерційного або розподільного обліку води, застосовується коригуючий коефіцієнт для послуг з централізованого водопостачання.

З огляду на ці обставини норми розділу XIII Методики при визначенні обсягу нарахувань за послуги з централізованого водопостачання, постачання гарячої води у період воєнного стану застосовуються із урахуванням коригуючого коефіцієнту у разі, якщо у виконавця розподілу комунальних послуг відсутні дані щодо показань вузлів обліку й відповідно обсягу їх споживання.

Проте у спірних правовідносинах у КП "ВТВК" була наявна інформація щодо показань вузлів комерційного обліку та обсягів споживання комунальних послуг.

Як передбачено ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Отже, аргументи заявника знайшли своє документальне і юридичне підтвердження, оскільки позивач належним чином обґрунтував позов та розмір заборгованості, тоді як ОСОБА_1 цього не спростував, а факт порушення обов`язку зі сплати комунальних послуг залишився доведеним.

Як убачається, суд попередньої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Підставою для прийняття нової постанови - про задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що спонукало до неправильного застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради Рівненської області задовольнити.

Скасувати рішення Вараського міського суду Рівненської області від 29 травня 2025 року.

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради Рівненської області 112 948 (сто дванадцять тисяч дев`ятсот сорок вісім) гривень 98 копійок заборгованості за надані комунальні послуги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Комунальне підприємство "Вараштепловодоканал"; адреса місцезнаходження: майдан Незалежності, 2, м. Вараш Вараського району Рівненської області, 34400; .

Відповідач: ОСОБА_1 ; останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст постанови складено: 23 вересня 2025 року.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

С.С. Шимків