ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 205/7518/24

провадження № 61-2698св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Гулька Б. І., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Конструкторське бюро «Південне»

ім. М. К. Янгеля»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Приходченко О. С.,

від 27 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду,

у складі колегії суддів: Макарова М. О., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,

від 21 січня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М. К. Янгеля» (далі - ДП «КБ «Південне») про визнання недійсними і скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

2. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що з 2007 року по

31 травня 2024 року він працював у відповідача на посаді провідного аудитора (внутрішнього) групи самостійного внутрішнього контролю і аудиту 52.

3. Наказом № 322 від 22 лютого 2024 року було визначено ліквідувати групу 52 внутрішнього контролю і аудиту та скоротити з 31 травня 2024 року чисельність і штат працівників групи 52.

4. 13 березня 2024 року його повідомили про звільнення у зв`язку із скороченням посади з 31 травня 2024 року.

5. 31 травня 2024 року він отримав копію наказу № 823-к від 23 травня

2024 року про своє звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

6. Вказує, що у період часу з 24 лютого 2022 року на підприємстві було запроваджено простій за винятком працівників, які забезпечують життєдіяльність підприємства. Поступово інші працівники виробничих і невиробничих підрозділів, окрім групи 52, окремими наказами виводилися на роботу, а працівники групи 52 перебували на простої з виплатою 2/3 частин посадового окладу.

7. На підприємстві за період 2023-2024 років відбувалося підвищення посадових окладів інженерно-технічних працівників: з 01 квітня 2023 року - 10 570 грн, з 01 січня 2024 року - 14 630 грн, з 01 квітня 2024 року - 16 480 грн, тому, на думку позивача, відсутні підстави стверджувати про погіршення змін в організації виробництва і праці на підприємстві.

8. Вважає, що було порушено умови статті 42 КЗпП України, оскільки він має статус учасника ліквідації ядерних аварій, вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» і кваліфікацію юриста, безперервний стаж роботи на ДП «КБ «Південне» 16 років 5 місяців та є ветераном військової служби, а тому має переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників.

Однак відповідач умисно перед попередженням 13 березня 2024 року про звільнення, 11 березня 2024 року ліквідував усі вакантні штатні одиниці і за період з 22 лютого по 11 березня 2024 року позивач не отримав пропозицій про своє працевлаштування.

9. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконними і скасувати пункти 2, 3, 7 та дефіс перший пункту 8 наказу № 322 від 22 лютого 2024 року та наказ № 823-к від 23 травня 2024 року;

- поновити його на посаді провідного аудитора (внутрішнього) ДП «КБ «Південне»;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2024 року в розмірі 51 368,50 грн.

Короткий зміст судових рішень

10. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська

від 27 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.

11. Суди попередніх інстанцій вказали, що переважне право залишення на роботі враховується лише у випадку скорочення на підприємстві рівнозначних посад. Проте, матеріали справи не містять відомостей щодо наявності на підприємстві посади рівнозначної тій, яку займав позивач. У попередженні про наступне вивільнення, з яким позивач ознайомився, йому повідомлено про відсутність на підприємстві вільних посад або іншої роботи.

12. Суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження, оскільки вирішення цих питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

14. 27 лютого 2025 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року.

15. Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи

№ 205/7518/24, які у травні 2025 року надійшли до Верховного Суду.

16. Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

17. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 442/4475/22, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

18. Крім того, посилається на необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27 березня 2019 року у справі

№ 214/9097/13-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 333/4222/19 та застосованих судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

19. Вважає, що відсутній висновок Верховного Суду, щодо застосування положень абзацу третього частини третьої статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та статті 34 КЗпП України; статті 2411 КЗпП України та пункту 5.10 ДСТУ 4163:2020; пункту 4 частини другої статті 43 ЦПК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

20. Також вказує, що наявні передбачені пунктом 3 частини третьої

статті 411 ЦПК України підстави для скасування оскаржених судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

21. Стверджує, що апеляційний суд не з`ясував та не дослідив належні докази з приводу того чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва та праці; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці та відмови працівника від переведення на іншу роботу, а також відсутності у роботодавця можливості перевести працівника на іншу роботу.

22. Зауважує, що апеляційний суд не розглянув та у прийнятій постанові не навів мотивованого висновку стосовно нових доказів, наданих під час апеляційного перегляду справи, як і не вирішив клопотання про виклик свідка та витребування доказів.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

23. У травні ДП «КБ «Південне» подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить залишити касаційну скаргу без задоволення. Вказує, що суд не здійснює перевірку доцільності скорочення працівників, оскільки ці питання стосуються внутрішньої господарської діяльності підприємства.

24. Вважає, що роботодавцем під час вивільнення ОСОБА_1 були дотримані вимоги законодавства України, а посилання заявника на неврахування наданих ним наказів є безпідставними, оскільки ці докази було долучені до матеріалів справи і вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Обставини справи, встановлені судами

25. На підставі наказу ДП «КБ «Південне» № 3156к від 15 грудня 2007 року ОСОБА_1 прийнято роботу на посаду начальника юридичного бюро у відділ 4.

26. Відповідно до наказу ДП «КБ «Південне» № 799-к від 21 травня 2021 року ОСОБА_1 переведено на посаду провідного аудитора (внутрішнього) групи самостійної внутрішнього контролю і аудиту 52.

27. ОСОБА_1 має статус ветерана військової служби та учасника ліквідації ядерних аварій.

28. На підставі наказу ДП «КБ «Південне» № 322 від 22 лютого 2024 року проведено скорочення працівників підприємства, зокрема ліквідовано групу внутрішнього контролю і аудиту з 31 травня 2024 року. Відповідно до переліку посад, які скорочуються за наказом № 322 від 22 лютого 2024 року, передбачено скорочення 39 посад, у тому числі групи 52.

29. 13 березня 2024 року ОСОБА_1 повідомлено про скорочення посади провідного аудитора (внутрішнього) групи внутрішнього контролю і аудиту 52 з 31 травня 2024 року згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

30. Відповідно до наказу ДП «КБ «Південне» № 823-к від 23 травня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 травня 2024 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

31. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

32. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

33. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

34. Відповідно до статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

35. Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

36. Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

37. Згідно з статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

38. За змістом частин першої-другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

39. У розглядуваній справі суди попередніх інстанцій, встановивши, що у відповідача відбулись зміни в організації праці, скорочено посаду провідного аудитора (внутрішнього) групи самостійного внутрішнього контролю і аудиту групи 52, а також ліквідовано увесь структурний підрозділ групи внутрішнього контролю і аудиту 52, відповідач своєчасно і належним чином повідомив ОСОБА_1 про наступне вивільнення та були відсутні посади для переведення його на іншу роботу, дійшли законного і обґрунтованого висновку про дотримання відповідачем порядку вивільнення працівників, встановленого КЗпП України.

40. Відповідно до частини третьої статті 64 ГК України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

41. За загальним правилом, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу (див. висновки Верховного Суду у постановах

від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, від 27 травня 2021 року в справі

№ 201/6689/19).

42. Також суди попередніх інстанцій, встановивши, що аналогічних рівнозначних (однотипних) посад - посаді позивача на час скорочення не було, обґрунтовано відхилили посилання ОСОБА_1 щодо наявності у нього переважного права залишення на роботі.

43. Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України.

44. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17, від 09 квітня 2020 року у справі

№ 760/21020/15-ц, від 12 квітня 2023 року у справі № 754/12401/21.

45. Наведене свідчить про об`єктивну неможливість продовження трудових правовідносин та наявність підстав для звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

46. В межах розглядуваної справи не встановлено підстав для відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27 березня

2019 року у справі № 214/9097/13-ц, від 09 червня 2021 року у справі

№ 333/4222/19, про що просить ОСОБА_1 у касаційній скарзі.

47. Вирішуючи подібну справу № 204/6338/24 за позовом колишнього працівника ДП «КБ «Південне», звільненого у зв`язку із прийняттям наказу

від 22 лютого 2024 року № 322, Верховний Суд у постанові від 30 липня

2025 року, відхиляючи доводи про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень абзацу третього частини третьої статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та статті 34 КЗпП України, статті 2411 КЗпП України та пункту 5.10 ДСТУ 4163:2020, пункту 4 частини другої статті 43 ЦПК України, вказав, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

48. З приводу надання нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи, то колегія суддів враховує, що відповідно до статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

49. ОСОБА_1 , шляхом подання позову, ініціював розгляд цієї справи у суді та мав надавати докази на підтвердження своїх доводів у визначеному процесуальним законом порядку.

50. З урахування встановлених у справі обставин, висновки суддів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 442/4475/22, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18.

51. Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність Верховному Суду здійснити переоцінку доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

52. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

53. Судами попередніх інстанцій надана оцінка доказам відповідно до положень статті 89 ЦПК України. Незгода заявника із оскарженими судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду.

54. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

55. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

56. Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

57. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

58. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

59. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников Б. І. Гулько О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович