Справа № 127/8775/25
Провадження № 2/127/1589/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України у особі Харківської обласної прокуратури, Немишлянської окружної прокуратури м. Харків, за участю третьої особи процесуального керівника прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харків Осадчої Людмили Олександрівни, про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю, тривалою імітацією нагляду та порушення розумних строків в кримінальному провадженні №0001974,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області 24.02.2025 року надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави України у особі Харківської обласної прокуратури, Немишлянської окружної прокуратури м. Харків, за участю третьої особи процесуального керівника прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харків Осадчої Людмили Олександрівни про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю, тривалою імітацією нагляду та порушення розумних строків в кримінальному провадженні №0001974 та просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь 620 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ухваленням численних незаконних рішень та неправомірної тривалої бездіяльності відповідач спричинив йому глибокі моральні страждання.

Так, позивач зазначає, що 15 травня 2013 року Фрунзенським РВ ХМУ ГУ МВС в Харківській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001974 за ч. 2 ст. 384 КК України відносно ОСОБА_2 , який у 2010 році умисно обмовив позивача у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, що спричинило незаконне позбавлення його волі строком на два місяці та інвалідність 2 групи.

Протягом 20132023 років органом досудового розслідування не проведено необхідних процесуальних дій, ухвали слідчих суддів, якими скасовувались постанови про закриття провадження (ухвали від 13.05.2016, 17.05.2018, 07.02.2019, 17.05.2019, 20.11.2023), не були належно виконані. Копії постанов слідчих навмисно не направлялися позивачу, що є порушенням ч. 5 ст. 284 КПК України.

Хронологія ключових судових ухвал та дій:13 травня 2016 р. слідчий суддя скасував постанову від 25.04.2016 р. про закриття кримінального провадження. 17 травня 2018 р. слідчий суддя скасував постанову від 26.06.2017 р. про закриття кримінального провадження. 07 лютого 2019 р. слідчий суддя скасував постанову від 14.12.2018 р. про закриття кримінального провадження. 17 травня 2019 р. слідчий суддя задовольнив заяву позивача про відвід слідчого. 22 жовтня 2021 р. та червень 2023 р. прокурор Осадча Л.О. винесла немотивовані постанови про відмову у задоволенні клопотань позивача щодо оголошення підозри ОСОБА_2 03 липня 2023 р. позивав подав заяву про відвід прокурора Осадчої Л.О. 17 липня 2023 р. керівник прокуратури необґрунтовано відмовив у відводі. 14 серпня 2023 р. позивач подав скаргу на недотримання прокурором Осадчої розумних строків досудового розслідування. 21 серпня 2023 р. заступник керівника прокуратури відмовив у задоволенні скарги, виклавши свідомо недостовірні аргументи. 15 вересня 2023 р. слідчий суддя зобов`язав керівника прокуратури розглянути скаргу у встановлені строки. Ухвала набрала законної сили, але до теперішнього часу не виконана. 30 жовтня 2023 р. та 20 листопада 2023 р. колегія суддів Харківського апеляційного суду скасувала постанову слідчого про закриття кримінального провадження, підтвердивши незаконність дій слідчого. Відповідно до практики ЄСПЛ, ефективне розслідування передбачає проведення всіх необхідних слідчих дій, включно з допитами та експертизами. У кримінальному провадженні №0001974 цього навмисно не було здійснено.

Протягом усього періоду прокурор Осадча Л.О. фактично імітували нагляд і розслідування, не забезпечуючи дотримання розумних строків, не усуваючи порушень і незаконних постанов, що спричинило мені моральні страждання, погіршення стану здоров`я, втрату відчуття безпеки та необхідність постійно звертатися до суду для захисту своїх прав.

Позивач неодноразово подавав клопотання та скарги, у тому числі скаргу від 14.08.2023 на недотримання прокурором Осадчою Л.О. розумних строків, яку суд зобов`язав розглянути (ухвала від 15.09.2023), однак ухвала суду залишилася невиконаною.

Натомість прокурор Осадча Л.О. не вжила передбачених законом заходів, самоусунулася від процесуального керівництва, не забезпечила проведення розслідування у розумні строки, не скасувала незаконні постанови слідчих, не розглянула клопотання позивача, ігнорувала ухвали судів.

18.12.2023 відносно прокурора Осадчої Л.О. та слідчого було відкрито кримінальне провадження №0001994 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365 КК України.

Позивач вказує на незаконну тривалість здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 6000197.

Зазначає, що більше ніяких слідчо-процесуальних дій, спрямованих на встановлення істини, прокурор не проводив.

Крім того вказує, що з вини відповідача він був вимушений витрачати свій особистий час і звертатись до суду зі скаргами на бездіяльність слідчого, що завдало позивачу моральні страждання. З вини прокурора позивач був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, порушено його психологічне благополуччя, він був позбавлений конституційного права на доступ до правосуддя.

Таким чином, на думку позивача, своїми тривалими неправомірними діями відповідач завдав моральної шкоди, а тому просить суд позов задовольнити, захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної йому неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача при імітації розслідування кримінальної справи №000197, а також стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 620 000 грн.

Ухвалою суду від 28.03.2025 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

22.04.2025 року судом зареєстровано відзив на позовну заяву, що надійшов з Харківської обласної прокуратури. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач не навів жодної з підстав, передбаченої ч. 2 ст. 1167 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди. Також вказує на те, що при здійсненні процесуального керівництва прокурорами у кримінальному провадженні № 000197 неодноразово надавались письмові вказівки слідчим, спрямовані на скоріше прийнятті у провадженні кінцевого процесуального рішення. Відповідачі заперечують проти позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та вважають його вимоги безпідставними з наступних підстав. 15.05.2013 року до СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 щодо можливого надання неправдивих свідчень посадовими особами ТОВ фірма «Ідалія» у кримінальному провадженні № 5910063.

Під час досудового розслідування потерпілі та свідки надавали покази на підставі достовірних даних із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та інших офіційних джерел, не переслідуючи мети завдати шкоду Ісмайловим. Кримінальна справа № 5910063 розглянута судом, вирок набрав законної сили та не скасовувався.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001974 триває. Позивач ігнорує запити слідчого щодо надання документів та інформації, необхідних для проведення судово-психологічної експертизи, що унеможливлює завершення слідства. Судовий контроль за діями слідчого та прокурора, реалізація права позивача на оскарження рішень слідчого судді та слідчого у порядку КПК України є достатньою сатисфакцією за моральну шкоду. Відсутність згоди позивача з процесуальними рішеннями не є підставою для стягнення моральної шкоди.

Під час проведення досудового розслідування та здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0001974 прокурорами порушень вимог КПК України не допущено. На звернення позивача до органів обласної прокуратури з питань проведення досудового розслідування та процесуального керівництва у відповідному кримінальному провадженні останньому надавались своєчасні відповіді. Поряд з цим при здійсненні переписки з Харківською обласною прокуратурою з питань досудового розслідування та процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0001974 позивач, розуміючи необґрунтованість своїх вимог щодо необхідності повідомлення про підозру працівникам правоохоронних органів у зазначеному кримінальному провадженні, намагався використати своє право на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування.

Під час досудового розслідування даного кримінального провадження будь-яких даних, які б вказували на те, що умисел ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час надання показів у кримінальній справі № 5910063 був направлений на надання завідомо неправдивих показів відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 або на введення в оману суду або іншого уповноваженого органу чи на подання завідомо недостовірних або підроблених доказів з метою звинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 органом слідства встановлено не було.

Таким чином, в діях ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відсутній склад злочину, передбачений ст. 384 КК України.

За вказаних обставин слідчими у кримінальному провадженні №0001974 виносились постанови про закриття кримінального провадженні, а саме 25.04.2016, 26.06.2017, 14.12.2018. Останній раз постанова про закриття кримінального провадження № 0001974 слідчим СВ ВП № 2 Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області Лифиренко Б.С. винесена 23.09.2023. Потерпілим ОСОБА_1 зазначена постанова оскаржена до Фрунзенського районного суду м. Харкова.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 слідчим суддею Фрунзенського районного суду м. Харкова винесена ухвала від 30.10.2023 про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого від 23.09.2023 про закриття кримінального провадження № 0001974.

Ухвала слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.10.2023 оскаржена ОСОБА_1 до Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20.11.2023 (справа №645/2310/16-к, провадження №11-сс/818/1487/23) ухвалу слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.10.2023 скасовано.

Постанову слідчого СВ ВП № 2 Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області Лифиренко Б.С. від 23.09.2023 про закриття кримінального провадження скасовано. Після надходження ухвали Харківського апеляційного суду від 20.11.2023 (справа №645/2310/16-к, провадження №11-сс/818/1487/23) до Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001974 відновлено.

Відповідно до ухвали Харківського апеляційного суду від 20.11.2023 слідчим надана оцінка зібраним у ході досудового розслідування матеріалам, однак не проведена судово психологічна експертиза, яка була призначена ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.08.2019, проведення якої, на думку ОСОБА_1 , є суттєвим для вирішення питання винуватості особи у цьому кримінальному провадженні.

Так, у матеріалах кримінального провадження міститься клопотання старшого наукового співробітника, судового експерта ОСОБА_8 від 22.10.2019 про надання додаткових матеріалів (вихідних даних), необхідних для проведення судово- психологічної експертизи № 18111.

У вказаному клопотанні експерт для проведення призначеної експертизи просив надати певні документи, а саме: заяву від потерпілого; документальні дані про особу спричинювача шкоди та ступінь її провини у ситуації, яка склалася; матеріали, які характеризують ОСОБА_1 до події, що розглядається а також після цієї події, тобто покази сусідів, друзів, родичів, інших осіб; розгорнуті характеристики з місця фактичного проживання та останнього місця роботи ОСОБА_1 щодо особливостей його емоційного стану; копію трудової книжки ОСОБА_1 ; медичну амбулаторну картку ОСОБА_1 ; висновок судово-медичної експертизи, щодо встановлення причинно-наслідкового зв`язку між ситуацією, що розглядається та погіршенням стану здоров`я.

Слідчим неодноразово надсилалися листи ОСОБА_1 з проханням надати інформацію та документи, необхідні для проведення судово психологічної експертизи, однак ОСОБА_1 ігнорував листи слідчого, що унеможливлює закінчення досудового розслідування.

Також зазначає, що відповідно до ст. ст. 7, 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На даний час досудове розслідування триває, однак ОСОБА_1 не виконує обов`язок як потерпілого, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 57 КПК, а саме обов`язок не перешкоджати встановленню обставин вчинення кримінального правопорушення.

Одночасно представник відповідача повідомив, що дії уповноважених осіб органів прокуратури незаконними або протиправними не визнавались.

Судження позивача, на думку представника відповідача про факти систематичної тривалої бездіяльності процесуального керівника, на які він вказує у своїй позовній заяві, правовими процедурами, передбаченими у § 1 глави 26 КПК України (оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування) не доведені і є лише його особистими припущеннями. З урахуванням недоведеності позивачем у встановленому законом порядку протиправної бездіяльності у діях прокурора також не доведено наявність у діях третьої особи на стороні відповідача складу цивільного правопорушення.

Доводи ОСОБА_1 у позовній заяві щодо завдання йому шкоди не підтверджено належними та допустимими доказами, які б свідчили, що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування такої шкоди.

Проте саме на позивача покладено обов`язок довести в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань позивач виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. З огляду на вищевикладене в задоволенні позову просить відмовити повністю.

Відповідь на відзив позивачем не надано.

Ухвалою суду від 04.06.2025 року закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала та просила відмовити позивачу у повному обсязі, посилаючись на викладенні заперечення у відзиві на позовну заяву.

Суд, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, вислухавши пояснення сторін, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено матеріалами справи, 15.05.2013 року до СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що на його думку у вересні 2010 року при розслідуванні кримінальної справи № 5910063 посадові особи ТОВ фірма «Ідалія» дали завідомо неправдиві свідчення при їх допиті в якості свідків.

За даним фактом СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001974 від 15.05.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України.

21.07.2011 старшим слідчим СУ УМВС України в Полтавській області відносно ОСОБА_1 винесено постанову про закриття кримінального провадження за ст.190, 358 КК України в порядку п. 2 ст. 213, п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України.

Під час досудового розслідування кримінального провадження не було встановлено даних, які б підтверджували, що умисел ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час надання показів у справі №5910063 був спрямований на введення в оману суду, іншого уповноваженого органу або на подання завідомо неправдивих чи підроблених доказів з метою обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

З огляду на зазначені обставини, у рамках кримінального провадження №0001974 було прийнято рішення про його закриття, яке слідчими СВ ВП №2 Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області ухвалювалося кілька разів: 25 квітня 2016 року, 26 червня 2017 року, 14 грудня 2018 року, а останнє 23 вересня 2023 року слідчим Лифиренком Б.С.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив постанову про закриття провадження до Фрунзенського районного суду міста Харкова.

За результатами розгляду його скарги слідчий суддя ухвалив рішення 30 жовтня 2023 року про відмову в задоволенні скарги на постанову слідчого.

Ухвала Фрунзенського районного суду була оскаржена Ісмайловим В.Ш. до Харківського апеляційного суду та за результатами розгляду апеляційної скарги цей суд своєю ухвалою від 20 листопада 2023 року (справа №645/2310/16-к, провадження №11-сс/818/1487/23) скасував рішення слідчого судді Фрунзенського районного суду від 30 жовтня 2023 року, а також постанову слідчого ОСОБА_9 від 23 вересня 2023 року про закриття кримінального провадження.

Після отримання ухвали Харківського апеляційного суду Немишлянська окружна прокуратура міста Харкова відновила досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001974.

ОСОБА_1 як потерпілий у рамках кримінального провадження № 0001974, внесеного до ЄРДР 15 травня 2013 року, неодноразово звертався до слідчого ОСОБА_9 та процесуального керівника прокурора Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова Осадчої Л.О. з численними клопотаннями про проведення слідчих дій, які належним чином не були розглянуті.

Як встановлено судом, на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва №757/52752/23-к від 23.11.2023 за заявою ОСОБА_1 щодо можливих протиправних діянь з боку працівників Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова Осадчої Л.О. під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001974, прокуратура Харківської області 04 квітня 2019 року розпочала кримінальне провадження №0001994 за статтями 364, 365 КК України.

Однак, незважаючи на наведене, суд зазначає, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем саме протиправних дій, які б прямо спричинили шкоду позивачу.

З наявних копій матеріалів кримінальних проваджень та ухвал слідчих суддів вбачається, що низка процесуальних рішень щодо скарг позивача була скасована судами через невідповідність постанов слідчи хвимогам закону. Однак ці факти не свідчать про наявність складу злочину або порушення закону з боку конкретного посадовця, а свідчать про наявність судового контролю та можливості усунення недоліків у процесі досудового розслідування.

Як встановлено судом відповідно до ухвали Харківського апеляційного суду від 20.11.2023 слідчим надана оцінка зібраним у ході досудового розслідування матеріалам, однак не проведена судово психологічна експертиза, яка була призначена ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.08.2019, проведення якої, на думку ОСОБА_1 , є суттєвим для вирішення питання винуватості особи у цьому кримінальному провадженні.

Так, у матеріалах кримінального провадження міститься клопотання старшого наукового співробітника, судового експерта ОСОБА_8 від 22.10.2019 про надання додаткових матеріалів (вихідних даних), необхідних для проведення судово- психологічної експертизи № 18111.

У вказаному клопотанні експерт для проведення призначеної експертизи просив надати певні документи, а саме: заяву від потерпілого; документальні дані про особу спричинювача шкоди та ступінь її провини у ситуації, яка склалася; матеріали, які характеризують ОСОБА_1 до події, що розглядається а також після цієї події, тобто покази сусідів, друзів, родичів, інших осіб; розгорнуті характеристики з місця фактичного проживання та останнього місця роботи ОСОБА_1 щодо особливостей його емоційного стану; копію трудової книжки ОСОБА_1 ; медичну амбулаторну картку ОСОБА_1 ; висновок судово-медичної експертизи, щодо встановлення причинно-наслідкового зв`язку між ситуацією, що розглядається та погіршенням стану здоров`я.

Слідчим неодноразово надсилалися листи ОСОБА_1 з проханням надати інформацію та документи, необхідні для проведення судово психологічної експертизи, однак ОСОБА_1 ігнорував листи слідчого, що унеможливлює закінчення досудового розслідування.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача, покладається на нього. Позивач не надав доказів, які б підтверджували прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями або бездіяльністю прокурора та завданням йому моральної шкоди. Наведені доводи про тривалість кримінальних проваджень самі по собі не є достатніми для встановлення порушення законних прав позивача або заподіяння шкоди з вини відповідача.

Крім того, суд враховує, що питання надмірної тривалості досудового розслідування та дій посадових осіб у кримінальних провадженнях регулюється нормами КПК України і підлягає оцінці у межах кримінального процесу. Вказані обставини не є підставою для встановлення цивільної відповідальності відповідача у формі відшкодування моральної шкоди без наявності доказів конкретного порушення його прав.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків.

Згідно ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновків, що позивач не довів факту правопорушення з боку відповідача та заподіяння йому моральної шкоди, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Обставинами, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди, є нібито бездіяльність та неналежне виконання службових обов`язків посадовими особами прокуратури та досудових органів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що йому заподіяно моральну шкоду тим, що він був змушений звертатися до суду для оскарження дій або бездіяльності відповідача, внаслідок чого, за його твердженням втратив відчуття правової захищеності та психологічне благополуччя.

Водночас, відповідно до ст. 1176 ЦК України, спеціальні підстави цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну органами досудового розслідування, прокуратури або суду, визначаються законодавством. Такі підстави передбачають наявність конкретного суб`єкта заподіяння шкоди посадових або службових осіб відповідного органу, а також особливий спосіб заподіяння шкоди. Суд, аналізуючи надані докази, встановив, що позивач не довів наявності складу цивільної відповідальності посадових осіб відповідача та відсутності належного причинно-наслідкового зв`язку між їхніми діями (бездіяльністю) та заявленою моральною шкодою.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди.

Згідно із ч. 2 ст.23ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Жодної з переліченої у ч. 2 ст.23ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, прокурора не допущено.

Згідно абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Правовідносини, що склалися між ОСОБА_1 та Харківською обласною прокуратурою і в тому числі прокурором Немишлянської окружної прокуратури процесуальним керівником Осадчою Л.О. врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт скасування постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та заподіяння позивачу моральної шкоди.

Крім того, позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю прокурора Осадчої Л.О. моральної шкоди, яка згідно з ч. 2 ст.23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Також суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора прокуратури під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов повинен позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173Цивільного кодексуУкраїни (ЦК України). Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17.

Визначення моральної шкоди міститься у статті 23 ЦК України та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Згідно з ними, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 1 статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, реалізація такого механізму, як оскарження дій (бездіяльності) службових осіб, не є порушенням прав особи і, відповідно, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Як передбачено абзацом 2 пункту 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням; вина заподіювача в її заподіянні.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони були завдані, ступінь вини заподіювача, а також обґрунтованість заявленої суми відшкодування.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13.05.2020 у справі №638/8636/17. Зокрема, у постанові суду зазначено, що для відшкодування шкоди відповідно до статті 1174ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою.

Тобто, позивач зобов`язаний надати належні та допустимі докази, які б підтверджували як протиправність дій чи бездіяльності службової особи, так і факт спричинення йому моральної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між діями чи бездіяльністю та завданою шкодою.

Свої вимоги позивач обґрунтовує нібито тривалістю здійснення досудового розслідування та бездіяльністю органів прокуратури. За його твердженням, зазначені обставини завдали йому моральних страждань.

Водночас доводи позивача щодо завдання йому моральної шкоди не підтверджені належними та допустимими доказами, які свідчили б про те, що дії або бездіяльність прокурора створюють підстави для відшкодування такої шкоди. На позивача покладено обов`язок довести, у чому полягає моральна шкода, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, а також надати відповідні докази.

На цей час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, які б встановлювали факти невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами прокуратури, до компетенції яких згідно зі статтею 308 КПК України відноситься розгляд відповідних скарг.

Слід зазначити, що оскарження дій службових осіб прокуратури є механізмом реалізації права позивача на контроль за діяльністю уповноважених осіб у порядку кримінального судочинства. Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені, визначений у частині 1 статті 303 КПК України.

Згідно з частиною 2 статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги може бути про скасування рішення, зобов`язання вчинити певну дію, або відмову у задоволенні скарги. Таким чином, реалізація права на оскарження є елементом судового контролю, який має на меті усунути недоліки у процесуальній діяльності.

Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Реалізація особою права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією.

Цей висновок підтверджується правовими висновками Верховного Суду, викладеними в низці постанов: №641/2328/17 від 04.07.2018; №638/9055/15 від 28.11.2018; №646/5224/17 від 31.10.2018; №640/3837/17 від 10.10.2018; №638/14260/16 від 04.07.2018; №638/1413/17 від 23.01.2019; №638/12193/16 від 13.03.2019; №336/5519/18 від 11.09.2019; №638/12794/16-ц від 25.03.2020; №641/7772/17 від 01.04.2020; №638/12050/20 від 04.04.2022; №646/7385/19 від 19.05.2022; №638/13345/18 від 29.03.2023; №751/3968/22 від 17.04.2023.

Отже, позивач реалізував своє право, звернувшись до слідчого судді зі скаргами в порядку статті 303 КПК України. Наявність ухвал про задоволення скарг або скасування постанов не свідчить про доведеність спричинення моральної шкоди позивачу та порушення його прав.

В даному випадку позивач, звертаючись до слідчих суддів, реалізовував свої права, передбачені нормами КПК України, і неодноразове скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність вини працівників органу досудового розслідування та завдання цим моральної шкоди.

Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 у справі №211/7655/15-ц дійшов висновку, що для стягнення шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, суду необхідно встановити неправомірні дії, наявність шкоди та причинний зв`язок, які повинен довести позивач. Відшкодування шкоди, завданої такими органами, відбувається лише у випадках визнання рішень незаконними та їх подальшого скасування, або визнання дій чи бездіяльності незаконними.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 у справі №338/12193/16-ц.

Таким чином, сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав. Незгода позивача з прийнятими органами слідства процесуальними рішеннями, які були оскаржені в передбаченому законом порядку, а також наявність певних недоліків у їхній діяльності, самі по собі не можуть бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч.1, 2, 8 статті 83ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Виходячи з наведеного, суд встановив, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилався як на підставу для задоволення позову. Досліджені матеріали справи не містять переконливих і безспірних підтверджень того, що відповідач своїми діями заподіяв позивачу моральну шкоду.

Суд також враховує, що самі по собі доводи позивача щодо тривалості досудового розслідування та інших процесуальних обставин не можуть вважатися достатніми доказами для задоволення його вимог, провівши всебічний аналіз належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також оцінку їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов висновку, що надані обставини не свідчать про наявність цивільно-правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача.

Посилання позивача напостанови Верховного Суду у справах №638/1892/16-ц та №638/8278/19 не можуть бути прийняті до уваги як докази.

Згідно зі статтею 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Цей принцип (преюдиція) застосовується, якщо: справа розглядається між тими самими сторонами; у справі йдеться про той самий предмет; наявні ті самі підстави, що були встановлені в попередньому рішенні.

У даному випадку зазначені судові рішення не можуть мати преюдиційного значення з наступних причин.

Різні сторони: у справах №638/1892/16-ц та №638/8278/19.

Кожна особа має довести завдання моральної шкоди та наявність причинного зв`язку саме щодо себе.

Різний предмет доказування: рішення судів у справах №638/1892/16-ц та №638/8278/19 стосувалися обставин, що існували на час їхнього розгляду, та обґрунтовували стягнення моральної шкоди, завданої конкретним позивачам. Факт наявності моральної шкоди, її розмір, а також причинний зв`язок між нею та діями (бездіяльністю) відповідача повинні бути доведені належними та допустимими доказами саме у даній справі.

Таким чином, рішення, ухвалені щодо інших осіб, не можуть бути прийняті як доказ у вашій справі, оскільки вони не відповідають вимогам належності та допустимості.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Враховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 19, 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1173-1174, 1176 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України у особі Харківської обласної прокуратури, Немишлянської окружної прокуратури м. Харків, за участю третьої особи процесуального керівника прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харків Осадчої Людмили Олександрівни, про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю, тривалою імітацією нагляду та порушення розумних строків в кримінальному провадженні №0001974 - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Реквізити сторін:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач Харківська обласна прокуратура, 61001, м. Харків, вул. Б.Хмельницького, 4, ;

Відповідач Немишлянська окружна прокуратура міста Харкова, бульвар Б.Хмельницького, 36-A, м. Харків, 61099;

Третя особа Процесуальний керівник прокурор Немишлянської окружної прокуратури м. Харків Осадча Людмила Олександрівна, бульвар Б. Хмельницького, 36-A, м. Харків, 61099.

Суддя: