Номер провадження: 22-ц/813/1674/25
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

25.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Одеській області про усунення перешкод у користуванні майном ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 ,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2024 року,

за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області про скасування арешту,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління національної поліції в Одеській області, яке було замінено на належного відповідача - Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Одеській області, про усунення перешкод у користуванні майном, обґрунтовуючи заявлені вимоги тим, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси на розгляді перебувала кримінальна справа в межах якої було накладено арешт на нерухоме майно, а саме, на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Кримінальне провадження було закрито та скасовано зазначений вище арешт. В свою чергу, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2010 року у справі № 2-8413/10 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою задоволено та звернуто стягнення на предмет застави за договором застави від 15.11.2009 року, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Посилається, що під час реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, позивачу стало відомо про існування арешту в межах кримінальної справи, який був накладений на майно відповідно до Постанови про накладення арешту на майно б/н 08.07.2010, слідчий СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, старший лейтенант міліції ОСОБА_4 .

Зазначає, що на правовідносини, пов?язані з розв?язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Також зазначає, що у межах кримінальної справи, що розслідувалася, власник майна, який не набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту.

Вважає, що з урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

З огляду на викладене, з метою реалізації речових прав на нерухоме майно, позивач просив суд скасувати арешт, який накладений на майно ОСОБА_5 , а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до постанови про накладення арешту на майно, б/н, 08.07.2010, Слідчий СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, старший лейтенант міліції ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 14 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області про усунення перешкод у користуванні майном залишив без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що станом на час розгляду справи відсутні належні докази про те, що кримінальне провадження закрито та позивачем не подано суду жодного доказу про те, що у вище зазначеній квартирі були відділені частки між співвласниками. Суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку, визначеному КПК України, заявлений позов є не обґрунтованим та недоведеним, а відтак вимоги позивача про скасування обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.06.2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, ухваленого з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України 2012 року, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зазначає, що арешт на майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, власник майна, який не набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту.

Вважає, що із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Зазначає, що в рішенні суду, що оскаржується суд посилається на правову позиціє Великої Палати Верховного суду, що була висловлена в 2018 році, проте позиція Великої Палати Верховного Суду проголошена в 2019 році є більш актуальною з огляду на те, що прийнята пізніше.

Скаржник посилається, що він не має змоги отримати вирок або ухвалу за спірним кримінальним провадженням, проте надав до суду першої інстанції відповідь на адвокатський запит відповідно до якого зрозуміло, що кримінальне провадження в якому накладений арешт закрите.

Вважає, що з огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.07.2024 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено Ліквідаційній комісії Головного управління МВС України в Одеській області право на подання відзиву на апеляційну скаргу у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 отримав 08.07.2024 року в електронному кабінеті Електронного Суду, що підтверджується довідкою.

Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Одеській області копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги отримала 08.07.2024 року та 27.06.2024 року відповідно в електронному кабінеті Електронного Суду, що підтверджується довідками.

Від Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області 10.07.2024 року надійшов відзив на апеляційну скаргу в обґрунтування якого зазначено, що якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 07 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Одеський апеляційний суд ухвалою від 24.10.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, витребував у Київського районного суду м. Одеси належним чином завірену копію копію вироку від 02.09.2011 року по кримінальній справі відносно ОСОБА_5 за ознаками злочинів, передбачених ч.ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 2 ст. 358 КК України.

На виконання зазначеної ухвали суду від Київського районного суду м. Одеси надійшла належним чином завірена копія вироку від 02.09.2011 року по кримінальній справі № 1512/1-220/11 відносно ОСОБА_5 у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 2 ст. 358 КК України.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 24.10.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, витребував у Приморського районного суду м. Одеси належним чином завірену копію заочного рішення від 10.12.2010 року у справі №2-8413/10, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою, та належним чином завірену копію ухвали від 04.09.2013 року у справі №2-8413/10 про роз`яснення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2010 року.

На виконання зазначеної ухвали суду від Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь згідно якої відомості щодо ухвалення рішення від 10.12.2010 р. по вищезаначеній справі внесені до електронної обліково-статистичної картки - заяву задоволено повністю, відомості щодо постановлення ухвали від 04.09.2013 року по вищезазначеній справі про роз?яснення рішення - відсутні в електронній обліково-статистичній картці. Відповідно до відомостей Автоматизованої системи документообігу суду КП "Д-3"(далі - АСДС "Д-3") електронні примірники вищевказаних процесуальних документів - відсутні. Цивільна справа № 2-8413/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою - відсутня на відповідному місці зберігання.

На запит Одеського апеляційного суду від 03.04.2025 року від Київського районного суду м. Одеси надійшла копія постанови про накладення арешту на майно від 08.07.2010 року по справі № 1-220/11 слідчого СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, Одеський апеляційний суд направив запит Приморському районному суду м. Одеси в якому просив надати відомості відповідно до алфавітних покажчиків по цивільним справам Приморського районного суду м. Одеси чи перебувала в провадженні суду цивільна справа №2-8413/10 про роз`яснення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2010 року.

Згідно відповіді Приморського районного суду м. Одеси відповідно до Опису цивільних справ, розглянутих у 2010 році, які передані до архіву суду, справа № 2-8413/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою - до архіву суду не передавалась. У Журналі розгляду судових справ і матеріалів суддею Шенцевою О.П. за 2010 рік наявний запис щодо цивільної справи за номером 2-8413/10. Сторонами зазначені: позивач - ОСОБА_6 , відповідач - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_7 , про визнання недійсним кредитного договору. Відповідно до ухвали винесеної суддею Шенцевою О.П. вищевказана справа у грудні 2010 року була направлена до Комінтернівського районного суду Одеської області (Доброславського районного суду Одеської області).

Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Одеській області судову повістку-повідомлення отримала в особистому кабінеті Електронного суду 20.06.2025 року, що підтверджується довідкою.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 судову повістку-повідомлення отримав в особистому кабінеті Електронного суду 20.06.2025 року, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, ч.5 ст. 130 ЦПК України.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Шаврова І.І. до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування якого зазначено, що адвокат Шавров І.І. з 24.09.2025 року хворіє та перебуває на лікуванні у зв`язку із поганим самопочуттям, а тому не зможе фізично, або в будь-який інший спосіб долучитися на призначене судове засідання.

25.09.2025 року Одеський апеляційний суд у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Шаврова І.І. про відкладення розгляду справи відмовив, з огляду на таке.

Апеляційний суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).

Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, у клопотанні не наведено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 , а також не мотивовано необхідність його безпосередньої явки до суду.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності представника ОСОБА_1 адвоката Шаврова І.І.

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що з апеляційною скаргою до суду звернулася ОСОБА_1 , від імені якої діє представник Шавров І.І., в провадженні апеляційного суду справа перебуває з 27.06.2024 року, представником скаржника Шавровим І.І. неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи (09.04.2025 року, 17.06.2025 та 24.09.2025 року), отже, з урахуванням зазначеного, клопотання представника скаржника про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач зазначав, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси на розгляді перебувала кримінальна справа в межах якої було накладено арешт на нерухоме майно, а саме, на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та кримінальне провадження закрито. Разом з цим, вироку суду або постанови про закриття кримінального провадження матеріали позову не містять.

Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку, визначеному КПК України.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, за необхідне зазначити наступне.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) зазначено, що: Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

Із матеріалів справи вбачається, що постановою слідчого СВ Київського РВ ГУМВС України в Одеській області від 08 липня 2010 року накладено арешт на нерухоме майно, зокрема: квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_8 .

Вказане обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено 16 липня 2010 року.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2011 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 358 ч. 2 (в редакції 2001 року) 190 ч. 3 та 190 ч. 4 КК України, та на підставі ст.. 70 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з конфіскацією всього належного майна. Цивільні позови ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 про стягнення шкоди задоволено.

Отже, арешт на квартиру АДРЕСА_3 було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення ОСОБА_5 , з метою забезпечення цивільних позовів.

У порядку, передбаченому КПК України, суди вправі вирішувати питання, що виникають при виконанні вироків, а саме питання щодо скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмові у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані.

Разом з тим спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 чинного КПК України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» чинного КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі статтею 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішується судом, який постановив вирок.

У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України(1960 року), суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмови в позові або незастосування конфіскації вироком ці заходи не скасовані.

Згідно наданої позивачем копії рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2010 року по справі № 2-8413/10 за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Станом на 10 грудня 2010 року власником зазначеної вище квартири була ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що під час реєстрації права власності на вказане нерухоме майно стало відомо про існування арешту в межах кримінальної справи, який був накладений на майно відповідно до Постанови про накладення арешту на майно, б/н, 08.07.2010, Слідчий СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, старший лейтенант міліції ОСОБА_4 .

Встановивши, що арешт на спірну квартиру накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_5 , з метою забезпечення цивільного позову, та враховуючи, що арешт на майно позивача було накладено за правилами КПК України 1960 року (за постановою органу досудового розслідування), та до засудження ОСОБА_5 відповідно до наданої позивачем копії рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2010 року за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщ о справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Однак суд першої інстанції не врахував зазначені вимоги закону під час розгляду справи по суті та помилково відмовив у задоволенні позову, при цьому, зазначивши, що спір підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства повинен був постановити ухвалу, якою закрити провадження у справі.

Щодо суті апеляційної скарги

Згідно статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2024 року слід скасувати та провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області про зняття арешту, накладеного постановою слідчого СВ Київського РВ ГУМВС України в Одеській області від 08 липня 2010 року, закрити.

Керуючись статтями 367, п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст. 377, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області про зняття арешту, накладеного постановою слідчого СВ Київського РВ ГУМВС України в Одеській області від 08 липня 2010 року, закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що питання про зняття арешту, накладеного згідно з постановою слідчого СВ Київського РВ ГУМВС України в Одеській області від 08 липня 2010 року, належить розглядати за правилами кримінального судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

М.В. Назарова