КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/250/25 Головуючий у суді І інстанції Ковалевська Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2025 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - ГУ ПФУ у Київській області) про визнання права власності на недоотриману пенсію у порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він з 04 травня 1985 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті дружини позивач звернувся до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Запісочної О.А. із заявою про відкриття спадкової справи.

За життя ОСОБА_3 перебувала на обліку в ГУ ПФУ у Київській області та отримувала пенсію за віком. 17 червня 2024 року позивач звертався до відповідача із письмовою заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, на що йому 05 серпня 2024 року було частково виплачено недоотриману ОСОБА_3 пенсію за період із 16 червня 2021 року по 31 березня 2024 року в сумі 65 721,50 грн.

У подальшому, позивач двічі звертався до відповідача із заявою щодо нарахування недоотриманої пенсії його померлої дружини за період з липня 2020 року по липень 2021 року. Проте 20 та 22 серпня 2024 року відповідач надав позивачу відповідь, якою на власний розсуд вказав період виплати недоотриманої пенсії, а також, протиправно вказав на часове обмеження суми недоотриманої пенсії трирічним терміном.

25 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Запісочною О.А. видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом, до якого, як він зазначає, не увійшла частина недоотриманої пенсії ОСОБА_3 за період з 01 лютого 2020 року по 15 червня 2021 року.

Оскільки відповідач добровільно не надав розрахунки недоотриманої пенсії ОСОБА_3 , з огляду на судову практику позивач надав власний розрахунок недоотриманої пенсії за період з 01 лютого 2020 року по 15 червня 2021 року з урахуванням показників мінімальної пенсії, яку отримувала ОСОБА_3 за життя і яка складає 28 248,00 грн.

ОСОБА_1 просив суд визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на суму недотриманої пенсії, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та не була одержана нею за життя і не включена до свідоцтва про право на спадщину за законом, у розмірі 28 248,00 грн та стягнути з ГУ ПФУ у Київській області на його користь вказану суму недотриманої пенсії разом із понесеними судовими витратами.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2025 рокупозов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на суму недоотриманої пенсії, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та не була одержана нею за життя, що не включена до свідоцтва про право на спадщину за законом, у розмірі 28 248,00 грн в порядку спадкування за законом.

Стягнуто з ГУ ПФУ у Київській області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії, яка належала спадкодавцеві ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не була нею одержана за життя і не включена до свідоцтва про право на спадщину, у розмірі 28 248,00 грн в порядку спадкування за законом.

Стягнуто з ГУ ПФУ у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн.

27 березня 2025 року представник позивача - адвокат Нерода А.І. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила вирішити питання про стягнення з ГУ ПФУ у Київській області на користь ОСОБА_1 12 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2025 року відмовлено представнику позивача у прийнятті додаткового рішення у справі № 381/250/25 щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В апеляційній скарзі на рішення суду відповідач в особі представника - Дерюгіної А.В. просить його скасувати посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що заявлений позивачем строк виплати суми недоотриманої спадкодавцем пенсії не відповідає реєстровим даним на момент звернення за отриманням даної виплати.

Порядок строків виплати пенсій передбачений лише статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), відповідно до якої за минулий час без обмеження будь - яким строком виплачуються нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.

Отже, в силу приписів статті 46 Закону № 1058-IV до виплати підлягають не отримані пенсіонером виплати без поважних причин за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, тоді як позивач звернувся за отриманням належних померлому пенсіонеру виплат тільки 17 червня 2024 року.

Оскільки виплату пенсії ОСОБА_3 призупинено з 01 серпня 2020 року, відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV, у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд, нарахування пенсії їй відновлено на підставі заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до поданої заяви обчислено розмір недоотриманої пенсії ОСОБА_3 з урахуванням вимог статті 46 Закону № 1058-IV (не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії), яка за період з 16 червня 2021 року по 31березня 2024 року становить 65 721,50 грн.

05 серпня 2024 року кошти в зазначеній сумі було перераховано на банківський рахунок ОСОБА_1 .

У зв`язку з наведеним відповідач вважає, що права позивача порушені не були, а територіальний орган Пенсійного фонду України діяв у відповідності до вимог пенсійного та цивільного (в частині дотримання термінів прийняття спадщини) законодавства України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі представника - адвоката Нероди А.І. вказує, що апеляційну скаргу відповідача є необґрунтованою за своїм змістом і такою, що не спростовує правильність висновків суду першої інстанції, а зводиться до незгоди із прийнятим рішенням суду.

Судом першої інстанції було установлено наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу спадкового майна та спадкової маси, порядку виплати спадкових коштів, а відтак до спірних правовідносин вірно застосовано ряд норм матеріального права, зокрема, в частині права власності (статті 328, 392 ЦК України), спадкування (статті 1217-1219, 1227 ЦК України).

При цьому судом застосовано і актуальну судову практику, а саме постанову Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) щодо тлумачення статті 1227 ЦК України.

Посилання відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 46 Закону № 1058-IV, як на підставу для виплати недоотриманої пенсії в межах трирічного строку з дня звернення із відповідною заявою, позивач вважає необґрунтованими, оскільки вказана норма регламентує порядок повернення невиплачених сум пенсії безпосередньо особі, яка отримає пенсію, тоді як норми статті 52 Закону № 1058-IV регулюють правовідносини, що виникли після смерті пенсіонера та після визнання певної суми недоотриманої пенсії спадщиною.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Нероди А.І. просить вказану ухвалу скасувати з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення задовольнити.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що 13 січня 2025 рокуміж ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Сергія Лисенка» було укладено договір про надання правничої допомоги № 339, а також додаткову угоду до даного договору від 13 січня 2025 року.

Із наданої суду копії додаткової угоди до договору вбачаються всі істотні умови, які мають значення для справи в частині розміру судових витрат, а саме: 1) вказані сторони договору - ОСОБА_1 та АБ «Сергія Лисенка», адвокатом якого є Нерода А.І. ; 2) вказано конкретну справу, в якій ОСОБА_1 надається правнича допомога - визнання права власності на недоотриману пенсію в порядку спадкування після смерті дружини ОСОБА_3 ; 3) визначено розмір гонорару - 12 000,00 грн з урахуванням всіх судових витрат у справі, порядок його оплати; 4) реквізити та підписи сторін.

Таким чином, із доданої копії додаткової угоди чітко вбачається про що вона укладена, між ким, який розмір гонорару визначено. Тобто, наявні всі істотні умови для підтвердження понесених витрат у цій справі, а тому, абсолютно необґрунтованою є позиція суду першої інстанції щодо відсутності самого договору про надання правничої допомоги у матеріалах справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ПФУ у Київській області в особі представника - Дерюгіної А.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу про відмову у прийнятті додаткового рішення у справі з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надіслала заяву про розгляд справи без її участі, відповідач та третя особа причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також заперечень відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 1985 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 31).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 32).

Після смерті дружини 03 червня 2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Запісочної О.А. із заявою про прийняття спадщини (а.с. 37).

За життя ОСОБА_3 перебувала на обліку в ГУ ПФУ у Київській області та отримувала пенсію за віком.

17 червня 2024 року позивач звертався до відповідача із письмовою заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, на що йому 05 серпня 2024 року було виплачено недоотриману ОСОБА_3 пенсію за період із 16 червня 2021 року по 31 березня 2024 року в сумі 65 721,50 грн (а.с. 17).

У подальшому, позивач знову звертався до відповідача із заявами щодо нарахування недоотриманої пенсії його померлої дружини за період з липня 2020 року по липень 2021 року та з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2024 року (а.с. 16, 18).

20 та 22 серпня 2024 року відповідач надав позивачу відповіді, в яких вказав на часове обмеження суми недоотриманої пенсії трирічним терміном (а.с. 17, 19, 20).

25 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Запісочною О.А. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти, що знаходяться у АТ «Райффазейн Банк» на рахунку для зарахування пенсії та соціальної допомоги (а.с. 36).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» та статті 1227 ЦК України має право на отримання пенсії за період з 01 лютого 2020 року по 15 червня 2021 року, яка не була одержана його дружиною за життя і є спадковим майном.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

ГУ ПФУ у Київській області оскаржує в апеляційному порядку рішення суду лише з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» без урахування статті 46 цього Закону, яка встановлює період, за який може бути виплачена пенсія за минулий час.

В іншій частині, а саме щодо встановлення обставин справи, правильності визначення розміру невиплаченої пенсії рішення суду першої інстанції відповідачем не оспорюється, отже колегією суддів не перевіряється.

Спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права на отримання як членом сім`ї померлого пенсіонера невиплаченої пенсії спадкодавця.

Підставою своїх позовних вимог позивач зазначає наявність у нього як члена сім`ї померлого пенсіонера права на одержання недоотриманої суми пенсії.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно статті 52 Закону № 1058-IV сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Зміст частини третьої статті 52 Закону № 1058-IV також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 428/6685/19 (провадження № 61-7985св20).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) зазначив, що тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що:

- цією правовою нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та не отриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини;

- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом.

У справі, яка переглядається, позивач, як член сім`ї померлої ОСОБА_3 , звернувся до ГУ ПФУ у Київській області із заявою про виплату йому недоотриманої ОСОБА_3 за життя пенсії. На неодноразові звернення особисто позивача, а також на адвокатські запити його представника щодо періоду та розміру недоотриманих ОСОБА_3 коштів відповідач не надав позивачу таких даних. Відповіді відповідача на ці звернення і запити зводились лише до цитування статті 46 Закону № 1058-IV і констатації того факту, що ГУ ПФУ у Київській області виплачено ОСОБА_1 за період з 16 червня 2021 року по 31 березня 2024 року недоотримана ОСОБА_3 пенсія у розмірі 65 721,50 грн. Саме ці обставини стали підставою для самостійного обрахування позивачем періоду і розміру недоотриманої пенсії ОСОБА_3 , з яким суд першої інстанції погодився за відсутності відповідних заперечень відповідача.

З врахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду по суті спору, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач як член сім`ї померлого пенсіонера має право на отримання невиплаченої пенсії без обмеження строком, встановленим статтею 46 Закону України «Про обов`язкове державне пенсійне страхування», який застосовується лише у разі звернення пенсіонерів із заявами про виплату пенсії за минулий час.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення у справі, суд першої інстанції зазначив, що представником позивача надано ордер на надання правничої допомоги серії АІ № 1783942, виданий 15 січня 2025 року на підставі договору про надання правничої допомоги № 339 від 13 січня 2025 року. Однак, самого договору про надання правничої допомоги, укладеного між АБ «Сергія Лисенка» та ОСОБА_1 матеріали справи не містять, а в доданій до заяви додатковій угоді до цього договору немає жодних відомостей щодо призначення адвокатським бюро на ведення вказаної справи саме адвоката Нероди А.І., що згідно позиції Верховного Суду у справі № 922/2604/20 є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Колегія суддів із цими висновками місцевого суду також погоджується, виходячи з наступного.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (див. висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18).

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 зазначено, що «(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18».

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

У даній справі представництво інтересів ОСОБА_1 здійснювалось адвокатом Неродою А.І. на підставі договору № 339 про надання правничої допомоги від 13 січня 2025 року, укладеного між позивачем та Адвокатським бюро «Сергія Лисенка».

На підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу надано, зокрема: ордер на надання правничої допомоги серії АІ № 1783942 від 15 січня 2025 року, виданий підставі договору про надання правничої допомоги № 339 від 13 січня 2025 року; додаткову угоду до цього договору від 13 січня 2025 року; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених адвокатом витрат, необхідних для надання правничої допомоги по справі № 381/250/25, від 27 березня 2025 року; квитанцію про оплату (інформаційне повідомлення про зарахування коштів № @2PL904913 від 13 січня 2025 року) на суму 12 000,00 грн.

Проте, матеріали справи не містять самого договору про надання правничої допомоги № 339 від 13 січня 2025 року, укладеного між АБ «Сергія Лисенка» та ОСОБА_1 , а відтак суд першої інстанції був позбавлений можливості перевірити його умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару.

Посилання сторони позивача в апеляційній скарзі на те, що із наданої суду копії додаткової угоди від 13 січня 2025 року до основного договору вбачаються всі істотні умови, які мають значення для справи в частині розміру судових витрат, не заслуговують на увагу.

Зі змісту вказаної додаткової угоди видно лише те, що на виконання пункту 4.1 договору сторони визначили, що гонорар за надання правничої допомоги у справі, що передбачена в пункті 1 цієї угоди, становить 12 000,00 грн та встановлено порядок його оплати частинами. Однак, у зазначеній додатковій угоді не визначено порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, умови повернення тощо, а всі її пункти місять відсилання до пунктів (умов) договору про надання правничої допомоги № 339 від 13 січня 2025 року.

При цьому у наданому суду детальному описі робіт (наданих послуг) від 27 березня 2025 року відображається час, витрачений адвокатом АБ «Сергія Лисенка» на надання правової допомоги по кожному виду виконаних робіт, однак не зазначена вартість кожної із зазначених послуг, що також не дає об`єктивної можливості пересвідчитись щодо домовленості між адвокатським бюро та його клієнтом щодо порядку обчислення адвокатського гонорару.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі пред`явлених вимог, а правом визначати предмет та підставу відповідного клопотання наділений лише заявник (стаття 13 ЦПК України).

Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Тобто, саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 та від 03 жовтня 2022 року у справі № 569/4771/19.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що додаткова угода не може замінити собою сам договір про надання правничої допомоги, оскільки вона лише вносить зміни до вже існуючих умов, але не створює їх самостійно, а відтак, за відсутності укладеного договору про надання правової допомоги суд може відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Таким чином, встановивши відсутність у матеріалах справи копії договору про надання правничої допомоги № 339 від 13 січня 2025 року, на який містять посилання всі інші документи, що стосуються витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Відсутність основного договору про надання правової допомоги, навіть при наявності додаткової угоди до нього, є окремою і самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.

За таких обставин суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення питання розподілу судових витрат, та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.

Приймаючи судове рішення, суд апеляційної інстанції враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг сторін.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційні скарги ГУ ПФУ у Київській області на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2025 року та ОСОБА_1 на ухвалу цього ж суду від 23 квітня 2025 року необхідно залишити без задоволення, а вказані судові рішення у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат сторін, понесених у зв`язку з оплатою судового збору за подання апеляційних скарг, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2025 року та ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній