УХВАЛА

29 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 758/5187/24

провадження № 61-11930ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Штокало Тараса Володимировича, на постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 12 липня 2019 року в розмірі 103 271,60 дол. США в еквіваленті у гривнях за курсом на день ухвалення рішення.

У квітні 2024 року позивачка звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, на захист порушених прав позивачем було подано вказаний позов про стягнення суми позики за договором позики від 12 липня 2019 року. Відповідно до умов вказаного правочину ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 9 800 000,00 грн, що за курсом продажу готівкового долара США по відношенню до гривні, встановленим АТ КБ «ПриватБанк», еквівалентно 392 000,00 дол. США зі строком повернення позики 1 календарний рік. На виконання умов договору позики між громадянином Держави Ізраїль ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як іпотекодержателем укладено договір іпотеки, згідно якого надано в іпотеку нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 119,8 кв. м.

Також, на виконання умов договору позики між громадянином Держави Ізраїль ОСОБА_5 як іпотекодавцем та ОСОБА_1 як іпотекодержателем укладено договір іпотеки, згідно якого надано в іпотеку нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 89,6 кв. м.

28 листопада 2023 року у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 звернула стягнення на предмети іпотеки за договорами іпотеки.

Проте, оскільки коштів за нерухоме майно виявилось недостатньо для задоволення вимог, ОСОБА_1 звернулася з вказаним позовом про стягнення непогашеної частини заборгованості за договором позики у розмірі 103 271,60 дол. США.

ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 не вчиняє будь-яких дій які б свідчили про наявність у нього намірів щодо погашення заборгованості від дати порушення умов договору позики і по сьогоднішній день не вчинялось. Це вказує на те, що відповідач не має наміру погашати заборгованість та вчинятиме дії, спрямовані на перешкоджання виконання можливого судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики. Не вжиття заходів забезпечення позову може спричинити негативні наслідки для позивачки, оскільки незабезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Накладено арешт та встановлено заборону відчуження і розпорядження на все нерухоме, рухоме майно та корпоративні права у товариствах (юридичних особах), власником яких є ОСОБА_2 , у межах суми позовних вимог, а саме 103 271,60 дол. США, що станом на дату звернення із заявою про забезпечення позову згідно курсу продажу готівкового долара США, встановленим АТ КБ «ПриватБанк», складає 4 120 536,84 грн.

Заборонено всім суб`єктам державної реєстрації вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців щодо нерухомого, рухомого майна та корпоративних прав у товариствах (юридичних особах), власником яких є ОСОБА_2 у межах розміру позовних вимог, а саме 103 271,60 дол. США, що станом на дату звернення із заявою про забезпечення позову згідно курсу продажу готівкового долара США, встановленим АТ КБ «ПриватБанк», складає 4 120 536,84 грн.

Накладено арешт на грошові кошти та рахунки, виявлені державним, приватним виконавцем, відкриті в банківських установах на ім`я ОСОБА_2 в межах суми боргу за договором позики від 12 липня 2019 року, із всіма змінами та доповненнями, а саме 103 271,60 дол. США, що станом на дату звернення із заявою про забезпечення позову згідно курсу продажу готівкового долара США, встановленим АТ КБ «ПриватБанк», складає 4 120 536,84 грн.

Накладено арешт та встановлено заборону відчуження і розпорядження на 1/2 частки всього нерухомого, рухомого майна та корпоративних прав у товариствах (юридичних особах), власником яких є ОСОБА_3 як частки ОСОБА_2 у спільній сумісній власності у межах розміру позовних вимог, а саме 103 271,60 дол. США, що станом на дату звернення із заявою про забезпечення позову згідно курсу продажу готівкового долара США, встановленим АТ КБ «ПриватБанк», складає 4 120 536,84 грн, в тому числі, але не виключно:

машиномісце в підземному паркінгу, загальною площею 21.4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Заборонено всім суб`єктам державної реєстрації вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо 1/2 частки нерухомого, рухомого майна та корпоративних прав у товариствах (юридичних особах), власником яких є ОСОБА_3 як частку ОСОБА_2 у спільній сумісній власності у межах розміру позовних вимог, а саме 103 271,60 дол. США, що станом на дату звернення із заявою про забезпечення позову згідно курсу продажу готівкового долара США, встановленим АТ КБ «ПриватБанк», складає 4 120 536,84 грн.

Накладено арешт на грошові кошти та рахунки, виявлені державним, приватним виконавцем, відкриті в банківських установах на ім`я ОСОБА_3 в межах суми боргу за договором позики від 12 липня 2019 року, із всіма змінами та доповненнями, а саме 103 271,60 дол. США, що станом на дату звернення із заявою про забезпечення позову згідно курсу продажу готівкового долара США, встановленим АТ КБ «ПриватБанк», складає 4 120 536,84 грн як грошові кошти, які є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Ухвалу місцевого суду в частині:

накладення арешту та встановлення заборони відчуження і розпорядження на 1/2 частки всього нерухомого, рухомого майна та корпоративних прав у товариствах (юридичних особах), власником яких є ОСОБА_3 як частки ОСОБА_2 у спільній сумісній власності у межах розміру позовних вимог, а саме 103 271,60 дол. США, що станом на дату звернення із заявою про забезпечення позову згідно курсу продажу готівкового долара США, встановленим АТ КБ «ПриватБанк», складає 4 120 536,84 грн, в тому числі, але не виключно:

машиномісце в підземному паркінгу, загальною площею 21,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

заборони всім суб`єктам державної реєстрації вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців щодо 1/2 частки нерухомого, рухомого майна та корпоративних прав у товариствах (юридичних особах), власником яких є ОСОБА_3 як частку ОСОБА_2 у спільній сумісній власності у межах розміру позовних вимог, а саме 103 271,60 дол. США що станом на дату звернення із заявою про забезпечення позову згідно курсу продажу готівкового долара США, встановленим АТ КБ «ПриватБанк», складає 4 120 536,84 грн;

накладення арешту на грошові кошти та рахунки (виявлені державним/приватним виконавцем), відкриті в банківських установах на ім`я ОСОБА_3 в межах суми боргу за договором позики від 12 липня 2019 року, із всіма змінами та доповненнями, а саме 103 271,60 дол. США, що станом на дату звернення із заявою про забезпечення позову згідно курсу продажу готівкового долара США, встановленим АТ КБ «ПриватБанк», складає 4 120 536,84 грн як грошові кошти які є спільною сумісною власністю ОСОБА_2

скасовано.

Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для забезпечення позову щодо майна, яке належить відповідачу.

Проте, виснував, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про забезпечення позову щодо майна, яке належить третій особі, що суперечить висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19, від 12 травня 2021 року у справі № 369/7695/20.

У вересні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Штокало Т. В., на постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року.

У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову, ухвалу місцевого суду у відповідній частині залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у вжитті заходів забезпечення позову щодо майна, яке належить третій особі, оскільки ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2001 року, тому зокрема машиномісце, яке придбано третьою особою у 2020 році, є спільною сумісною власністю подружжя. Тому в разі задоволенні позову ОСОБА_1 зможе задовольнити свої вимоги, в тому числі за рахунок частки відповідача у спільній сумісній власності, в іншому випадку подружжя (відповідач та третя особи) може реалізувати належне їм на праві спільної сумісної власності майно.

Посилаючись на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2022 року в справі № 725/7187/19, від 05 жовтня 2023 року в справі № 445/1142/19, заявниця вказує, що машиномісце є неподільною річчю, а третя особа не є його одноосібним власником, відповідно частка у такому майні фізично не існує, тому накладення арешту, зокрема на вказане майно та заборона його відчуження відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

За правилом пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення».

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19 (провадження № 61-18169св19) зазначено, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи. З наявної в матеріалах справи заяви про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру стосуються прав третьої особи, яка не є відповідачем у справі. При цьому забезпеченням позову захищаються законні права (інтереси) позивача у разі, коли відповідач діє недобросовісно. Відтак, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не третьої особи, і суд повинен виходити із наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги. Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норму процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову».

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 травня 2024 року у справі № 824/2/24 (провадження № 61-1444ав24).

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) вказано, що «при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачу. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі».

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 квітня2021 року у справі № 372/333/20 (провадження № 61-19492св20) та від 21 квітня 2022 року у справі № 755/5300/21 (провадження № 61-18391св21), від 18 січня 2023 року у справі № 755/9322/20 (провадження № 61-14783св20), від 25 вересня 2024 року у справі № 756/19178/21 (провадження № 61-13112св23).

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що задоволення заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту та встановлення заборони відчуження на нерухоме, рухоме майно, корпоративні права в юридичних особах, накладення арешту на грошові кошти, які (майно, грошові кошти, корпоративні права) на час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову належать ОСОБА_3 , яка не є відповідачем в справі, дійшов висновку, що вказане суперечить вимогам частини першої статті 150 ЦПК України, за змістом якої позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві. Оскільки ОСОБА_3 не є відповідачкою у справі, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову в частині накладення арешту та встановлення заборони відчуження на нерухоме, рухоме майно, корпоративні права в юридичних особах, накладення арешту на грошові кошти, які (майно, грошові кошти, корпоративні права) належать ОСОБА_3 .

Верховний Суд наголошує, що вимогами статті 150 ЦПК України визначено накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, які належать не будь-кому, а саме учаснику справи, який перебуває в статусі відповідача, та яке (майно, грошові кошти) належить саме відповідачу. Накладення арешту на активи допускається, якщо такі активи є безпосереднім предметом спору.

Отже, конструкція статті 150 ЦПК України є очевидною та свідчить, що особа, яка не перебуває в статусі відповідача, тобто до якої претензійно-позовні вимоги не спрямовані, не може виступати фактичним гарантом за зобов`язання, покладеними на відповідача судовим рішенням в разі задоволення позову (вирішення спору на користь позивача).

Враховуючи мету забезпечення позову, а саме виконання ймовірного судового рішення про задоволення позову, інша особа, яка не є відповідачем в справі, не може своїм майном чи іншим зобов`язанням забезпечувати примусове виконання рішення суду, оскільки в цьому випадку буде вирішено питання про права та охоронювані законом інтереси такої особи, що, як зазначалось вище з посиланням на сталу практику Верховного Суду, є недопустимим.

В зв`язку з цим Верховний Суд відхиляє довід касаційної скарги, що оскільки ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2001 року, тому зокрема машиномісце, яке придбано третьою особою у 2020 році, є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно до висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2022 року в справі № 725/7187/19, від 05 жовтня 2023 року в справі № 445/1142/19, є неподільною річчю, тому накладення арешту, зокрема на вказане майно та заборона його відчуження відповідає вимогам закону.

Як вже зазначено, принциповою обставиною під час вирішення судами заяв про вжиття заходів забезпечення позову є недопустимість накладення арешту на майно та заборону його відчуження, яке належить не відповідачу, а іншій особі, в цьому випадку, третій особі ОСОБА_3 .

Довід касаційної скарги, що ОСОБА_1 зможе задовольнити свої вимоги, в тому числі за рахунок частки відповідача у спільній сумісній власності, Верховний Суд також відхиляє, оскільки така процесуальна дія як визначення частки з майна боржника на стадії виконання судового рішення здійснюється виключно державним/приватним виконавцем шляхом звернення до суду з відповідним подання в порядку статті 443 ЦПК України.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судом, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Штокало Т. В., на постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Штокало Тараса Володимировича, на постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів.

Копію ухвали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян