КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи 375/1023/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13128/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рокитнянського районного суду Київської області від 03 червня 2025 року, постановлену під головуванням судді Смик М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, про стягнення грошової компенсації частини вартості продажу автомобіля та стягнення грошової компенсації частини вартості квартири, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію частини вартості продажу автомобіля у розмірі 250 000 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію частини вартості квартири у розмірі 709 560 грн. (а.с. 1-9).

Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 03 червня 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, про стягнення грошової компенсації частини вартості продажу автомобіля та стягнення грошової компенсації частини вартості квартири передано на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області за підсудністю (а.с. 45-46).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 16 червня 2025 року ОСОБА_1 подав звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для нового визначення підсудності (а.с. 60-61).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначав, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням норм процесуального права. Вказував, що спірна квартира розташована в Бучанському районі Київської області. Відтак, оскільки Бучанський район відноситься до територіальної юрисдикції Ірпінського міського суду Київської області, справи, що виникають на території Бучанського району, повинні розглядатись саме Ірпінським міським судом Київської області. Таким чином, суд помилково передав справу на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області (а.с. 60-61).

11 вересня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Перепелиці Ю.О., в якому остання просила залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с. 78-79).

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Статтею 30 ЦПК України, зокрема, частиною 1, визначені виключні підстави підсудності справ, якщо позови, що виникають із приводу нерухомого майна. Такі позови пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Так, згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До таких позовів відносяться позови про право власності на таке майно, про право володіння і користування ним ( стаття 358 ЦК ), про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна ( статті 364, 367 ЦК ), про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна ( статті 370, 372 ЦК ), про право користування нерухомим майном ( визначення порядку користування ним ), про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо, про визнання правочину з нерухомістю недійсним, про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави, розірвання договору оренди землі, стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна, про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права власності на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину ) тощо.

Відтак, позови що виникають з приводу нерухомого майна - це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2020 року у справі №910/10647/18 зазначила таке: «Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18 навела висновки про те, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми про виключну підсудність.

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №910/6644/18, від 26 травня 2021 року у справі №506/33/19.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом про стягнення грошової компенсації частини вартості продажу автомобіля та стягнення грошової компенсації частини вартості квартири.

Позивач посилалась на те, що з 16 листопада 2019 року вона перебуває з ОСОБА_1 у шлюбі. За час шлюбу ними набуте рухоме та нерухоме майно, а саме автомобіль «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та квартира АДРЕСА_1 . 7 березня 2024 року позивач видала відповідачу довіреність на розпорядження автомобілем «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_1 . З 10 грудня 2024 року позивач та відповідач фактично припинили шлюбні відносини. Згодом позивач дізналась про те, що 24 січня 2025 року відповідач продав квартиру АДРЕСА_1 , а 31 січня 2025 року відповідач продав автомобіль «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позивач вказувала на те, що набуте за час шлюбу рухоме та нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Проте позивач не була повідомлена відповідачем про зазначені правочини та не отримала ні повної вартості продажу автомобіля, ні частини вартості продажу автомобіля, ні частини вартості продажу квартири. З урахуванням зазначеного позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію частини вартості продажу автомобіля у розмірі 250 000 грн та частини вартості продажу квартири у розмірі 709 560 грн.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що предметом даного позову є стягнення грошової компенсації, в тому числі, за частку нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Слід зазначити, що квартира не виступає безпосереднім об`єктом спірних правовідносин, однак, вимоги за даним спором її стосуються.

Відтак, даний позов повинен розглядатися судом за місцем знаходження цього майна відповідно до правил виключної підсудності ( ст. 30 ЦПК України ).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що суд помилково передав справу за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області, оскільки спірна квартира розташована в Бучанському районі Київської області, відтак, справи, що виникають на території Бучанського району, повинні розглядатись саме Ірпінським міським судом Київської області.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 715-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області» визначено адміністративні центри Київської області. Згідно вказаного розпорядження затверджено Вишневу об`єднану територіальну громаду, до якої увійшло, у тому числі село Крюківщина, Києво-Святошинського району.

Згідно з Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX у Київській області утворено Бучанський район у складі району території Білогородської сільської, Бородянської селищної, Борщагівської сільської, Бучанської міської, Вишневої міської, Гостомельської селищної, Дмитрівської сільської, Ірпінської міської, Коцюбинської селищної, Макарівської селищної, Немішаївської селищної, Пісківської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Однак, згідно з п. 31 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022"Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 2102-IX.

Листом від 16.03.2021 р. № 176/0/158-21 Верховний Суд України роз`яснив, що юрисдикція місцевих районних судів поширюється на територію відповідних районів, що були ліквідовані. Суди повинні продовжувати здійснювати правосуддя в межах існуючої територіальної юрисдикції до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів.

Територіальна юрисдикція Ірпінського міського суду Київської області згідно даних сайту Судової влади охоплює наступні населені пункти: міста Ірпінь, Буча, селища Ворзель, Гостомель та Коцюбинське.

Приймаючи до викладене та те, що с. Крюківщина Київської області до набрання чинності Постановою Верховної ради України «Про утворення і ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX відносилося до адміністративних меж Києво-Святошинського району Київської області, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції вірно визначив підсудність у даній справі Києво-Святошинському районному суду Київської області.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ст.ст. 353, 389 ЦПК України, оскаржувана ухвала районного суду про зупинення провадження у справі не віднесена процесуальним законом до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Рокитнянського районного суду Київської області від 03 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов