ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 954/1018/24 Головуючий в І інстанції: Гончаренко О.В.
Номер провадження: 22-ц/819/994/25 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,

суддів: Воронцової Л.П.,

Кутурланової О.В.,

секретар Олійник К.О.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Улф-Фінанс";

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Чекмарьов Олег Сергійович, на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 01 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Гончаренка О.В., дата складання повного рішення не зазначено, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Улф-Фінанс", від імені якого діє адвокат Гончаров Дмитро Олександрович, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

01 серпня 2024 року адвокат Гончаров Дмитро Олександрович, який діє від імені ТОВ "Улф-Фінанс", звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача 726 949,39 грн, що складається з: 435 085,47 грн заборгованість по сплаті лізингових платежів; 43 508,55 грн штраф 10%; 197 461,17 грн пеня; 15 377,88 грн 3% річних; 35 516,32 грн інфляційні нарахування. Також просив вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позов обґрунтований наступним.

Між позивачем та ОСОБА_1 було укладено 02.12.2021 року договір фінансового лізингу № 12515/12/21-Г, на підставі Лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене Лізингоодержувачем майно, характеристики якого зазначаються у Договорі, а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору, а в кінці строку дії договору має право придбати предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у договорі.

Свої зобов`язання позивач виконав належним чином, зокрема, набув у свою власність та передав 02.12.2021 року, згідно акту прийому-передачі, на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлений Лізингоодержувачем бувший у використанні транспортний засіб марки "BMW", комерційний опис 520, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , вартістю 560 200,00 грн, у т.ч. ПДВ 700,00 грн, який зареєстрований 02.12.2021 року за ТОВ "Улф-Фінанс" на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 6541. Відповідач же зобов`язався прийняти об`єкт лізингу та своєчасно сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору фінансового лізингу та вимог Закону України "Про фінансовий лізинг".

02.12.2021 року між ТОВ "Улф-Фінанс", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки щодо забезпечення виконання ОСОБА_1 усіх її грошових зобов`язань перед Лізингодавцем за Договором фінансового лізингу.

Відповідно до п.1.4. договору поруки відповідальність поручителя та боржника є солідарною.

Згідно з п.2.2. договору поруки поручитель повинен виконати свої зобов`язання на користь кредитора протягом 5 банківських днів з моменту пред`явлення кредитором вимог, забезпечених порукою, згідно цього договору, шляхом перерахування суми заборгованості боржника, вказаної у вимозі, на поточний рахунок кредитора, зазначений у розділі 5 цього договору або інший рахунок, реквізити якого кредитор надасть поручителю.

Під пред`явленням вимоги розуміється надсилання кредитором рекомендованим листом на адресу поручителя, вказану в розділі 5 даного договору, письмової вимоги (заяви) про невиконання боржником своїх зобов`язань, передбачених лізинговим договором.

У свою чергу ОСОБА_1 сплатила перший лізинговий платіж, прийняла від позивача у платне володіння та користування замовлений об`єкт лізингу, вже на другому лізинговому платежі допустила прострочку в 8 днів, а вже з 5-го лізингового платежу взагалі припинила виконувати зобов`язання по оплаті лізингових платежів.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку, 18.08.2022 року лізингоодержувачу була направлена Досудова вимога № 13990/31.1 про сплату виниклої заборгованості з попередженням розірвання Договору фінансового лізингу в односторонньому порядку та подальшим зверненням до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості з врахуванням усіх штрафних санкцій, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої заборгованості та будь-яких інших збитків, що матимуть місце при вирішенні спору.

Також, на виконання п.2.2. Договору поруки, 21.06.2024 року відповідачам на зазначені в договорі фінансового лізингу адреси було надіслано Вимогу № УФ-68357 про сплату простроченої заборгованості по внесенню лізингових платежів по договору фінансового лізингу, з урахуванням штрафних санкцій.

Однак, незважаючи на спроби позивача врегулювати спір в досудовому порядку, відповідачами були проігноровані всі вимоги позивача, як наслідок заборгованість за договором фінансового лізингу наразі залишилась непогашеною.

Станом на 20.06.2024 року прострочена заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем по лізингових платежах складає 726 949,39 грн.

Згідно п.7.1.2. Загальних умов у разі прострочення (затримки) сплати лізингових платежів та інших платежів за Договором понад 15 календарних днів, крім пені, передбаченої п.7.1.1. загальних умов, Лізингоодержувач оплачує штраф у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості.

Відповідно до п.7.1.9. Загальних умов при нарахуванні штрафних санкцій та неустойки положення ч.6 ст.232 Господарського кодексу України та ч.2 ст.258 ЦК України до Договору не застосовуються. Неустойка та інші штрафні санкції нараховуються за весь період прострочення виконання зобов`язань. До вимог про стягнення штрафних санкцій застосовується позовна давність три роки.

07.02.2022 права вимоги за Договором були відступлені до нового кредитора АТ "Таскомбанк" на підставі Додатку від 07.02.2022 "Перелік Договорів фінансового лізингу до Договору відступлення прав вимоги (цесії) №21/07-2017 від 21.07.2017".

02.06.2023 права вимоги за договором було відступлено до нового кредитора ТОВ "Улф-Фінанс" на підставі додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги (цесії) № 28/12-2017-3В від 28.12.2017 "Перелік Договорів фінансового лізингу, права вимоги за якими відступаються (додаток до договору станом на 26.12.2022)".

Ухвалою судді Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 25.11.2024 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

В судове засідання відповідачі не з`явилися. Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Чекмарьов О.С. заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що неустойка за договором лізингу нарахована неправильно без врахування всіх обставин справи, а також існують форс-мажорні обставини, які необхідно врахувати при ухваленні рішення, а саме втрата об`єкту лізингу на тимчасово окупованій території у м. Нова Каховка.

Позивач направив клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 01 липня 2025 року позов було задоволено. Суд вирішив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Улф-Фінанс" () 726 949,39 грн, а також стягнути витрати зі сплати судового збору в розмірі 10 904,24 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з аналізу наявних доказів у поєднанні із застосованими нормам права випливає, що договір фінансового лізингу №№12515/12/21-Г від 02.12.2021 було укладено відповідно до приписів ЦК України та Закону України "Про фінансовий лізинг". Крім того, як вважав суд, подальша передача прав вимоги за вказаним договором здійснена з дотриманням приписів ст.ст.512-514, ст.ст.1077-1084 ЦК України.

Також суд виходив з того, що пунктом 11.2.1. Загальних умов передбачено, що лізингодавець має право достроково, в односторонньому порядку розірвати договір (відмовитися від договору та вилучити об`єкт лізингу у випадку, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 60 (шістдесяти) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів. Відтак, на думку суду, розірвання договору фінансового лізингу №12515/12/21-Г від 02.12.2021 здійснено в межах прав лізингодавця та в порядку, визначеному умовам договору та Закону України "Про фінансовий лізинг".

Також суд виходив з того, що прострочена заборгованість відповідача-1 ( ОСОБА_1 ) перед позивачем по лізинговим платежам становить 435 085,47 грн. Відтак, як вважав суд, відповідно до п.7.1.2. Загальних умов, нарахування штрафу в сумі 43 508,55 грн у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості відповідає умовам договору та підтверджується наданим розрахунком. Крім того, як зазначив суд, відповідно до п.7.1.1. Загальних умов та ч.4 ст.21 Закону України "Про фінансовий лізинг" (нарахування неустойки, сплату якої лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у періоді прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення) нарахування пені в розмірі 197 461,17 грн від суми простроченої заборгованості відповідає умовам договору та підтверджується наданим розрахунком.

Також суд виходив з того, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст.625 ЦК України заборгованість відповідачів у виді 3% річних в сумі 15 377,88 грн та інфляційних втрат в сумі 35 516,32 грн підтверджені належним розрахунком.

Також суд виходив з того, що відповідно до положень ч.2 ст.546, ст.ст.553, 554, 626 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Крім того, за змістом ч.ч.1, 2 cт.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо; кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. А тому, як вважав суд, відповідач-1 та відповідач-2 несуть солідарну відповідальність перед позивачем, оскільки інше не передбачено умовами основного договору та договору поруки.

Підсумовуючи свій висновок, суд зазначив, що надані докази вказують на наявність підстав для задоволення позову та стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу з відповідачів в солідарному порядку, оскільки, на думку суду, обставини, викладені позивачем у позові, підтверджені наданими доказами та відповідачами не спростовані.

На вказане рішення адвокат Чекмарьов Олег Сергійович, який діє від імені відповідачки ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про його скасування й ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому скаржник послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, вказав, що судом першої інстанції не досліджено набуття права власності як за АТ "Таскомбанк", так і за ТОВ "Улф-Фінанс" у свою чергу, за укладеними договорами відступлення права вимоги. Адже, зазначив, оплата за права вимоги повинна бути здійснена 07 лютого 2022 року, згідно з Додатком від 07.02.2022 року до Договору відступлення права вимоги (цесії) №21/07-2017 від 21.07.2017 року. Натомість, вважає, матеріали справи не містять Договору відступлення прав вимоги (цесії) № 28/12-2017-ЗВ від 28.12.2017 року, а лише додатки до нього, що не дає можливості встановити його правовий зміст, у тому числі, але не виключно, навіть дотримання істотних умов такого договору. А тому, на його думку, не зрозуміло, як суд першої інстанції дійшов висновку, що передача прав вимоги за вказаним договором здійснена з дотриманням приписів ст.ст.512-514, ст.1077, 1084 ЦК України. Такі обставини, на думку скаржника, можуть свідчити про відсутність порушеного права позивача.

Також зазначив, що суд не прийняв до уваги того, що Боржника не було повідомлено про відступлення прав вимоги за Договором відступлення права вимоги (цесії) №21/07-2017 від 21.07.2017 року та за Договором відступлення прав вимоги (цесії) № 28/12-2017-ЗВ від 28.12.2017 року, чим порушено вимоги ч.2 ст.516 ЦК України. При цьому вказав, що матеріали справи не містять повідомлень Нового/Старого кредитора про відступлення прав вимоги на підставі вказаних договорів, в той же час судом першої інстанції не досліджено обставин можливого виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові та/або порушення прав третьої особи АТ "Таскомбанк", у зв`язку з неповідомленням Боржника.

Також вказав, що суд невірно розцінює доводи Відповідача-1 ( ОСОБА_1 ), адже її представник посилається на необхідність врахування індивідуальності обставин для зменшення розміру неустойки, а не на неправильність нарахування неустойки у зв`язку з форс-мажорними обставинами. Вважає, що суд не взяв до уваги твердження необхідності зменшення неустойки.

При цьому зазначив, що неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21). Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило ч.3 ст.551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19). При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Вказав, що відповідно до обставин Відповідач-1 (тобто ОСОБА_1 ) не виконав договірне зобов`язання перед позивачем зі сплати лізингових платежів на загальну суму у розмірі 435 085,47 грн, тоді як заявлена у спірних правовідносинах сума відповідальності за таке порушення складає 291 000,00 грн. Тобто, зазначив, порушення відповідачем (боржником) договірного зобов`язання у цій справі полягало у невиконанні ним договірного зобов`язання, тоді як сума нарахованої за таке порушення неустойки орієнтовно у 1,5 рази більша за суму грошового зобов`язання Відповідача-1.

Зазначив, що розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) має індивідуально оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

Послався на висновок Верховного Суду по справі 911/2269/22, де в постанові від 19.01.2024 року суд дійшов в висновку про можливість зменшення заявленої до стягнення пені на 99%, що залежить виключно від оцінки судами фактичних обставин справи та обґрунтованості доводів і заперечень сторін.

Таким чином, вважає, що суд не врахував обставини, які є підставами для зменшення пені:

--- на момент укладення договору лізингу і до квітня 2022 року Відповідач-1 проживав в Херсонській області, м. Нова Каховка, де знаходився об`єкт лізингу. Але після повномасштабного вторгнення в Україну Відповідач вимушений був покинути місцепроживання у зв`язку з його окупацією;

--- до початку повномасштабного вторгнення зобов`язання за договором лізингу виконувались належним чином;

--- об`єкт лізингу (транспортний засіб) був втрачений на території окупованої російськими військовими;

--- значні штрафні санкції не співвідносяться з розміром заборгованості;

--- відповідач-1 та Відповідач-2 не мають будь-якого майна або активів для примусового задоволення вимог Позивача, все майно перебуває на окупованій території.

Також, вказав, судом порушено вимоги загального позовного провадження, передбаченого ЦПК України, адже 25.06.2025 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, в резолютивній частині рішення вказано, що розгляд справи відбувається в загальному порядку у відкритому судовому засіданні, однак у вступній частині рішення суду зазначається, що справа розглянута в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження.

Крім того, зазначив, що судом допущені процесуальні порушення, оскільки в резолютивній частині рішення суд роз`яснює сторонам право після отримання заочного рішення на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення, що свідчать про те, що судом було винесено заочне рішення. Однак, водночас вбачається відсутність підстав для винесення судом заочного рішення, адже Відповідачем-1 надався відзив на позовну заяву та представником Відповідача-1 подавалась заява про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, в той же час судом за відсутності ухвали про відмову в задоволені зазначеної заяви, не було забезпечено участь представника Відповідача-1, чим було порушено право на справедливий суд та принцип змагальності сторін, що полягало в перешкоджанні участі представника в судовому засіданні у режимі відеоконференції.

На вказану апеляційну скаргу відзив у 5-денний строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження у справі від 07.08.2025 року, не надійшов, натомість через підсистему "Електронний суд" від ТОВ "Улф-Фінанс", від імені якого діє адвокат Гончаров Дмитро Олександрович, надійшли заперечення, в яких представник позивача просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити і залишити без змін оскаржуване рішення.

При цьому він зазначив з приводу набуття права власності як за АТ "Таскомбанк", так і за ТОВ "Улф-Фінанс", що представник Відповідача-1, скориставшись процесуальним правом, надав суду відзив на позовну заяву, в якому у представника Відповідача-1 взагалі не виникало жодних зауважень, питань або заперечень стосовно факту відступлення прав вимоги за Договором фінансового лізингу №12515/12/21-Г від 02.12.2021 року. Заяви чи клопотання про надання чи витребування доказів Відповідачами та представником Відповідача-1 суду також не заявлялися. З моменту (07.02.2022 року) відступлення прав вимоги за Договором фінансового лізингу №12515/12/21-Г від 02.12.2021 року від ТОВ "Улф-Фінанс" до АТ "Таскомбанк" та назад від АТ "Таскомбанк" до ТОВ "Улф-Фінанс", Відповідачами не було сплачено жодного лізингового платежу, Об`єкт лізингу Лізингодавцю не повертався, відповідно заміна Лізингодавця фактично не вплинула на права та обов`язки Лізингоодержувача, а відтак в будь-якому разі ТОВ "Улф-Фінанс", з яким Відповідачем-1 було укладено Договір фінансового лізингу, є належним Позивачем. Крім того, вказав, що у позовній заяві є посилання на відповідні Акти приймання-передачі Предметів лізингу за відповідними Договорами відступлення прав вимоги згідно з відповідними Додатками й зазначено, що вказані документи містять персональну інформацію контрагентів ТОВ "Улф-Фінанс" та АТ "Таскомбанк" за іншими договорами фінансового лізингу, які не є сторонами (учасниками) даного спору, а також інформацію, що містить таємницю фінансової послуги. А тому, вказано, з метою недопущення порушення відповідних вимог законодавства, враховуючи ст.95 ЦПК України, до даної позовної заяви додаються відповідні Витяги з вказаних документів.

Також щодо неповідомлення Боржника про відступлення прав вимоги вказав, що представник Відповідача-1, скориставшись процесуальним правом, надав суду відзив на позовну заяву, в якому у нього також не виникало жодних зауважень, питань або заперечень стосовно факту повідомлення Відповідача про відступлення прав вимоги за Договором фінансового лізингу №12515/12/21-Г від 02.12.2021 року. Заяви чи клопотання про надання чи витребування таких доказів Відповідачами та представником Відповідача-1 суду також не заявлялися. У зв`язку з чим ТОВ "Улф-Фінанс" надає докази повідомлення Відповідача про відступлення прав вимоги за Договором фінансового лізингу №12515/12/21-Г від 02.12.2021 року, докази оплати 3 920 714,26 грн. згідно Договору відступлення прав вимоги (цесії) № 28/12-2017-ЗВ від 28.12.2017р. та Додатку №1 від 02.06.2023р. та докази оплати 28 572 191,23 згідно Договору відступлення прав вимоги (цесії) № 21/07-2017 від 21.07.2017 без ПДВ. зг. додатку від 07.02.22р.

Також зазначив, що суд першої інстанції невірно розцінює доводи Відповідача-1, оскільки представник Відповідача-1 посилається на необхідність врахування індивідуальності обставин для зменшення розміру неустойки, а не на неправильність нарахування неустойки у зв`язку з форс-мажорними обставинами.

Враховуючи, що фінансовий лізинг є фінансовою послугою, з моменту підписання між ОСОБА_1 та ТОВ "Улф-Фінанс" акту приймання-передачі Об`єкта лізингу, вважає, що саме до ОСОБА_1 перешли усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням Об`єктом лізингу (в тому числі, але не обмежуючись, відповідальність за збереження, ризик випадкового знищення, втрати, загибелі або випадкового пошкодження Об`єкта лізингу, ризик допущення помилки при експлуатації) і саме ОСОБА_1 набула всі обов`язки стосовно негайного вжиття всіх заходів щодо належного оформлення страхового випадку, який настав з Об`єктом лізингу. Вважає, що ОСОБА_1 не позбавлена права звернення до суду з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації, зокрема про стягнення збитків, завданих протиправним діями його військовослужбовцями.

Справу вдруге було призначено до апеляційного розгляду на 29.09.2025 року о 08-30 годині, однак учасники справи, які до суду не з`явилися й про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

02.12.2021 року між ТОВ "Улф-Фінанс" (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №12515/12/21-Г, на підставі якого позивач набув у свою власність та передав 02.12.2021, відповідно до акту прийому-передачі, у платне володіння та користування замовлений лізингоодержувачем автомобіль марки "BMW 520", 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , вартістю 560 200 грн, який зареєстрований 02.12.2021 року за ТОВ "Улф-Фінанс" на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 6541.

Відповідач же зобов`язався прийняти об`єкт лізингу та своєчасно сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору фінансового лізингу та вимог Закону України "Про фінансовий лізинг".

Згідно з п.13 договору фінансового лізингу, останній набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін (у разі їх наявності) та діє протягом перебігу строку лізингу (крім випадків, коли з підстав та в порядку, передбаченому цим договором, сторона відмовиться від договору в односторонньому порядку або сторони досягнуть згоди про дострокове припинення / розірвання цього договору).

Зобов`язання за договором, у разі його можливого порушення, не припиняються із закінченням строку його дії та припиняються їх повним виконанням.

Згідно з п.14 договору фінансового лізингу, підписанням цього договору лізингоодержувач приєднується до Загальних умов договору фінансового лізингу, які є публічною частиною договору фінансового лізингу та розміщені на офіційному веб-сайті лізингодавця за посиланням: https://ulf.ua/ua/dokumentv/usloviya-k-dogovoru-fl.html або QR-кодом, в редакції, чинній на дату укладання цього договору, та є невід`ємною складовою частиною договору.

Своїм підписом в цьому документі лізингоодержувач підтверджує, що він належним чином ознайомлений та погоджується з умовами договору фінансового лізингу (включаючи Загальні умови) щодо порядку та розміру сплати лізингових та інших платежів, що можуть змінюватися відповідно до договору, щодо відповідальності та розміру штрафних санкцій, щодо зміни, припинення договору, порядку та суми дострокового викупу предмета лізингу тощо. Лізингоодержувач підтверджує, що йому зрозумілі наслідки укладення цього договору (включаючи Загальні умови) та зобов`язується дотримуватися усіх його умов.

У забезпечення виконання вказаного зобов`язання відповідачем-1 ( ОСОБА_1 ), 02.12.2021 року між ТОВ "Улф-Фінанс", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки щодо забезпечення виконання ОСОБА_1 усіх її грошових зобов`язань перед Лізингодавцем за Договором фінансового лізингу.

Відповідно до п.1.4. договору поруки відповідальність поручителя та боржника є солідарною.

Згідно з п.2.2. договору поруки поручитель повинен виконати свої зобов`язання на користь кредитора протягом 5 банківських днів з моменту пред`явлення кредитором вимог, забезпечених порукою, згідно цього договору, шляхом перерахування суми заборгованості боржника, вказаної у вимозі, на поточний рахунок кредитора, зазначений у розділі 5 цього договору або інший рахунок, реквізити якого кредитор надасть поручителю.

Під пред`явленням вимоги розуміється надсилання кредитором рекомендованим листом на адресу поручителя, вказану в розділі 5 даного договору, письмової вимоги (заяви) про невиконання боржником своїх зобов`язань, передбачених лізинговим договором.

ОСОБА_1 сплатила 02.12.2021 року перший лізинговий платіж, прийняла від позивача у платне володіння та користування замовлений об`єкт лізингу, вже на другому лізинговому платежі допустила прострочку в 8 днів, а з 5-го лізингового платежу взагалі припинила виконувати зобов`язання по оплаті лізингових платежів.

Проти цього відповідачі не заперечують.

07.02.2022 року права вимоги за Договором були відступлені до нового кредитора АТ "Таскомбанк" на підставі Додатку від 07.02.2022 "Перелік Договорів фінансового лізингу до Договору відступлення прав вимоги (цесії) №21/07-2017 від 21.07.2017".

02.06.2023 права вимоги за договором було відступлено до нового кредитора ТОВ "Улф-Фінанс" на підставі додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги (цесії) № 28/12-2017-3В від 28.12.2017 "Перелік Договорів фінансового лізингу, права вимоги за якими відступаються (додаток до договору станом на 26.12.2022)".

З метою врегулювання спору в досудовому порядку, 18.08.2022 року лізингоодержувачу була направлена Досудова вимога № 13990/31.1 про сплату виниклої заборгованості з попередженням розірвання Договору фінансового лізингу в односторонньому порядку та подальшим зверненням до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості з врахуванням усіх штрафних санкцій, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої заборгованості та будь-яких інших збитків, що матимуть місце при вирішенні спору.

Згідно п.7.1.2. Загальних умов у разі прострочення (затримки) сплати лізингових платежів та інших платежів за Договором понад 15 календарних днів, крім пені, передбаченої п.7.1.1. загальних умов, Лізингоодержувач оплачує штраф у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості.

За "Розрахунком заборгованості зі сплати лізингових платежів та нарахування штрафу у розмірі 10%" заборгованість по Договору фінансового лізингу станом на 20.06.2024 року становить 435 085,47 грн, а штраф становить 43 508,55 грн.

На вказану заборгованість позивачем нараховані штрафні санкції, а саме пеню, 3% річних та інфляційні нарахування.

Відповідно до п.7.1.9. Загальних умов при нарахуванні штрафних санкцій та неустойки положення ч.6 ст.232 Господарського кодексу України та ч.2 ст.258 ЦК України до Договору не застосовуються. Неустойка та інші штрафні санкції нараховуються за весь період прострочення виконання зобов`язань. До вимог про стягнення штрафних санкцій застосовується позовна давність три роки.

Згідно з п.7.1.1. Загальних умов нарахування неустойки, сплату якої лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача, проводиться у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у періоді прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення.

За Розрахунком пені (за період з 06.12.2021 року по 20.06.2024 року) розмір пені, нахованої від суми простроченої заборгованості, з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у періоді прострочення, складає 197 461,17 грн.

Відповідно до розрахунку інфляційне збільшення суми боргу складає 35 516,32 грн.

Згідно Розрахунку 3% річних розмір 3% річних (за період з 06.12.2021 року по 20.06.2024 року) складає 15 377,88 грн.

При цьому розрахунок здійснюється за формулою: сум санкції = С х З х Д : 365 : 100, де С це сума заборгованості (в даному випадку 15497,64грн, або 15540,29грн); Д це кількість днів прострочення.

За розрахунком Позивача загальна заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем станом на 20.06.2024 року по Договору фінансового лізингу №12515/12/21-Г від 02.12.2021 рок складає 726 949,39 грн, що складається з: 435 085,47 грн заборгованість по сплаті лізингових платежів; 43 508,55 грн штраф 10%; 197 461,17 грн пеня; 15 377,88 грн 3% річних; 35 516,32 грн інфляційні нарахування.

21.06.2024 року відповідачам на зазначені в договорі фінансового лізингу адреси було надіслано Вимогу № УФ-68357 про сплату простроченої заборгованості по внесенню лізингових платежів по договору фінансового лізингу, з урахуванням штрафних санкцій.

Однак, на теперішній час вказана вимога залишена без задоволення.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч.1 ст.626 вказаного Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.611 вказаного Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За положеннями ст.628 вказаного Кодексу:

--- зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1);

--- сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина 2).

Згідно з ч.1 ст.530 вказаного Кодексу якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука (ч.1 ст.546 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст.553 вказаного Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно із ч.1 ст.554 вказаного Кодексу у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.2 ст.554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Згідно зі ст.806 вказаного Кодексу:

--- за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (частина 1);

--- до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (частина 2);

--- особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (частина 3).

Відповідно до положень ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" ("Визначення термінів") в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (02.12.2021р):

--- договір фінансового лізингу договір, за яким надаються послуги з фінансового лізингу (абзац 2 частини 1);

--- лізингодавець юридична особа, яка набула у встановленому законом порядку право надавати послуги з фінансового лізингу і на підставі договору фінансового лізингу передає лізингоодержувачу у володіння та користування об`єкт фінансового лізингу (абзац 3 частини 1);

--- лізингоодержувач фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, яка відповідно до договору фінансового лізингу отримує від лізингодавця об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування (абзац 4 частини 1);

--- фінансовий лізинг вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, та які передбачають наявність хоча б однієї з ознак фінансового лізингу, встановлених цим Законом (абзац 6 частини 1).

Згідно абзацу 6 частини 1 ст.1 вказаного Закону в редакції, чинній з 11.02.2022 року, фінансовий лізинг вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 5 цього Закону.

За ч.2 ст.3 вказаного Закону в редакції на час виникнення спірних правовідносин і на теперішній час, відносини, що виникають між лізингодавцем та продавцем (постачальником) у зв`язку з набуттям лізингодавцем у власність об`єкта фінансового лізингу для подальшої передачі цього об`єкта лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.5 вказаного Закону ("Ознаки фінансового лізингу") в редакції на час виникнення спірних правовідносин і на теперішній час, лізинг вважається фінансовим, у разі якщо до лізингоодержувача переходять усі ризики та винагороди (вигоди) щодо користування та володіння об`єктом фінансового лізингу, за умови додержання хоча б однієї з таких ознак (умов):

1) об`єкт фінансового лізингу передається на строк, протягом якого амортизується не менше 75 відсотків його первісної вартості, а лізингоодержувач зобов`язаний на підставі договору фінансового лізингу або іншого договору, визначеного договором фінансового лізингу, протягом строку дії договору фінансового лізингу придбати об`єкт фінансового лізингу з подальшим переходом права власності від лізингодавця до лізингоодержувача за ціною та на умовах, передбачених таким договором фінансового лізингу або іншим договором, визначеним договором фінансового лізингу;

2) сума лізингових платежів на момент укладення договору фінансового лізингу дорівнює первісній вартості об`єкта фінансового лізингу або перевищує її;

3) балансова (залишкова) вартість об`єкта фінансового лізингу на момент закінчення строку дії договору фінансового лізингу, передбаченого таким договором, становить не більше 25 відсотків первісної вартості (ціни) такого об`єкта фінансового лізингу станом на початок строку дії договору фінансового лізингу;

4) об`єкт фінансового лізингу, виготовлений на замовлення лізингоодержувача, після закінчення дії договору фінансового лізингу не може бути використаний іншими особами, крім лізингоодержувача, зважаючи на його технологічні та якісні характеристики.

Згідно з ч.2 вказаної норм закону (статті 5) строк, на який лізингоодержувачу передається об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування, не може становити менше одного року.

Стаття 21 вказаного Закону передбачає права та обов`язки лізингоодержувача, зокрема він зобов`язаний:

--- у разі якщо об`єкт фінансового лізингу відповідає встановленим договором фінансового лізингу умовам та специфікаціям, прийняти такий об`єкт, володіти та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору фінансового лізингу;

--- своєчасно сплачувати передбачені договором фінансового лізингу лізингові та інші платежі;

--- у разі закінчення строку, на який лізингоодержувачу передано об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування (якщо до лізингоодержувача не переходить право власності на об`єкт фінансового лізингу), а також у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу та в інших випадках дострокового повернення об`єкта фінансового лізингу, повернути об`єкт фінансового лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння та користування, з урахуванням нормального зносу, або у стані, визначеному договором фінансового лізингу та супровідною документацією на об`єкт фінансового лізингу;

--- у разі невиконання лізингоодержувачем обов`язку щодо сплати лізингових платежів відповідно до умов договору фінансового лізингу сплатити лізингодавцеві неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у періоді прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення, за час прострочення, якщо інший розмір неустойки не визначений умовами договору фінансового лізингу;

--- у разі невиконання лізингоодержувачем обов`язку щодо повернення об`єкта фінансового лізингу відповідно до умов договору фінансового лізингу сплатити лізингодавцеві неустойку у розмірі подвійної суми лізингового платежу, який необхідно було сплатити в останньому періоді, що передує періоду невиконання зазначеного обов`язку, в розрахунку за кожний день такого невиконання, за час невиконання, якщо інший розмір неустойки не визначений умовами договору фінансового лізингу.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд вважає, що в силу положень ч.3 ст.89 ЦПК України суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а тому дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами був укладений договір фінансового лізингу №12515/12/21-Г від 02.12.2021. проти цього сторона відповідача не заперечує.

Також суд обґрунтовано вважав, що подальша передача прав вимоги за вказаним договором була здійснена з дотриманням приписів законодавства. Адже позивачем надано належні докази з цього приводу, які підтверджують обставини, на які посилається позивач на підтвердження своїх вимог, а саме, що 07.02.2022 права вимоги за Договором були відступлені до нового кредитора АТ "Таскомбанк" на підставі Додатку від 07.02.2022 "Перелік Договорів фінансового лізингу до Договору відступлення прав вимоги (цесії) №21/07-2017 від 21.07.2017", а 02.06.2023 права вимоги за договором було відступлено до нового кредитора ТОВ "Улф-Фінанс" на підставі додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги (цесії) № 28/12-2017-3В від 28.12.2017 "Перелік Договорів фінансового лізингу, права вимоги за якими відступаються (додаток до договору станом на 26.12.2022)".

А тому є необґрунтованими посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не досліджено набуття права власності як за АТ "Таскомбанк", так і за ТОВ "Улф-Фінанс".

Відповідно до положень ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника необґрунтованість позовних вимог з підстав неповідомлення боржника про відступлення прав вимоги, адже заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника і, крім того, боржник зі свого боку не довів виконання свого обов`язку за договором фінансового лізингу перед первісним кредитором (перед АТ "Таскомбанк").

Врахувавши положення договору фінансового лізингу, суд правомірно виходив з того, що лізингодавець має право достроково, в односторонньому порядку розірвати договір та вимагати стягнення заборгованості по сплаті лізингових платежів, а також передбачених умовами договору та законодавством штрафу, пені, 3% річних та інфляційних нарахувань.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма закону (ч.2 ст.625 ЦК України) підлягає застосуванню до боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання і щодо якого є доведеним факт конкретного терміну прострочення.

На думку апеляційного суду є обґрунтованими вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, оскільки вони є доведеними, адже позивачем доведено термін прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, що підтверджується наданим позивачем розрахунком, який стороною відповідачів не спростований.

Скаржник по суті не заперечує проти розміру лізингових платежів, які належать до стягненню (435 085,47 грн), що підтверджується наданим розрахунком, проти розміру штрафу (43 508,55 грн), що становить 10% від суми простроченої заборгованості та відповідає умовам договору й підтверджується наданим розрахунком, проти розміру 3% річних (15 377,88 грн) та розміру інфляційних втрат (35 516,32 грн), які підтверджені належним розрахунком. На спростування вказаних сум скаржником свого розрахунку не надано.

По суті у цій справі скаржник заперечує лише стягнення пені, посилаючись на обставини, які, на його думку, є підставами для зменшення пені, а саме:

--- на момент укладення договору лізингу і до квітня 2022 року Відповідач-1 проживав в Херсонській області, м. Нова Каховка, де знаходився об`єкт лізингу. Але після повномасштабного вторгнення в Україну Відповідач вимушений був покинути місцепроживання у зв`язку з його окупацією;

--- до початку повномасштабного вторгнення зобов`язання за договором лізингу виконувались належним чином;

--- об`єкт лізингу (транспортний засіб) був втрачений на території окупованої російськими військовими;

--- значні штрафні санкції не співвідносяться з розміром заборгованості;

--- відповідач-1 та Відповідач-2 не мають будь-якого майна або активів для примусового задоволення вимог Позивача, все майно перебуває на окупованій території.

Вирішуючи питання щодо стягнення неустойки (пені), апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 ст.549 ЦК України).

За положеннями ст.551 ЦК України:

--- предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно (частина 1);

--- якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина 2);

--- розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина 3).

Розмір пені (197 461,17 грн), який належить до стягнення, підтверджується відповідним розрахунком, є арифметично-правильним та обґрунтований. На його спростування відповідачами свого розрахунку не надано.

У своїй постанові від 20.12.2023 року у справі № 352/1169/15, в якій позивач АТ "УкрСиббанк" просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 86 914,04 доларів США, з яких: 70 531,13 доларів США кредитна заборгованість, 16 382,91 долари США заборгованість зі сплати процентів, а також пеню у розмірі 161 746,78 грн, а саме: 82 274,93 грн пеня за прострочення сплати кредиту, 79 471,85 грн пеня за прострочення сплати процентів, Верховний Суд вказав наступне: "Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2018 року у справі № 639/6204/16-ц (провадження № 61-563св18))… Суди, застосовуючи приписи ч.3 ст.551 ЦК України, встановили обставини, які мають істотне значення і є підставою для зменшення пені, належним чином мотивували судові рішенні в цій частині. Тому правильно вважали за можливе зменшити її розмір до 32 400,00 грн".

Отже, аналіз тлумачення ч.3 ст.551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки апеляційний суд виходить з такого.

Положеннями ст.3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Добросовісність це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в ст.3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (ч.3 ст.551 ЦК України) суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Відповідно до встановлених у цій справі обставин заявлена позивачем до стягнення сума неустойки (197 461,17 грн) була нарахована згідно з наданим розрахунком за весь період прострочення виконання зобов`язань за договором фінансового лізингу.

Апеляційний суд вважає, що за встановлених обставин, які не спростовані, на які послався скаржник, наявні підстави для зменшення пені, враховуючи повномасштабне вторгнення військ рф в Україну, проживання Відповідача-1 в м. Нова Каховка Херсонської області, де знаходився об`єкт лізингу, окупацію вказаного населеного пункту, яка триває й наразі, вимушеність покинення боржника вказаного місце проживання, втрата об`єкту лізингу (транспортного засобу) на окупованій території, виконання обов`язків боржника за договором фінансового лізингу до початку повномасштабного вторгнення.

Також апеляційний суд враховує й те, що позивач по суті жодних матеріальних збитків у зв`язку із порушенням боржником умов договору не зазнав.

З урахуванням вказаного, враховуючи встановлені обставини та дотримуючись принципу пропорційності, суд апеляційної інстанції вважає за можливе зменшити загальний розмір пені, нарахованої позивачем, із 197 461,17 грн до 10 000 грн.

Відтак, розмір загальної суми заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, становить 539 488,22 грн, що складається з: 435 085,47 грн заборгованість по сплаті лізингових платежів; 43 508,55 грн штраф 10%; 15 377,88 грн 3% річних; 35 516,32 грн інфляційні нарахування; 10 000,00 грн пеня.

Висновки суду апеляційної інстанції

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши розмір стягнутої в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача грошової суми з 726 949,39 грн до 539 488,22 грн.

Інші доводи апеляційної скарги щодо відмови в задоволенні позову не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджуються належними доказами та висновків суду не спростовують.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на недослідження судом набуття права власності як за АТ "Таскомбанк", так і за ТОВ "Улф-Фінанс". При цьому апеляційний суд враховує те, що подальша передача прав вимоги за вказаним договором фінансового лізингу № 12515/12/21-Г від 02.12.2021 року була здійснена з дотриманням приписів законодавства, адже позивачем надано належні докази з цього приводу, які підтверджують обставини, на які посилається позивач на підтвердження своїх вимог, а саме, що 07.02.2022 права вимоги за Договором були відступлені до нового кредитора АТ "Таскомбанк" на підставі Додатку від 07.02.2022 "Перелік Договорів фінансового лізингу до Договору відступлення прав вимоги (цесії) №21/07-2017 від 21.07.2017", а 02.06.2023 права вимоги за договором було відступлено до нового кредитора ТОВ "Улф-Фінанс" на підставі додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги (цесії) № 28/12-2017-3В від 28.12.2017 "Перелік Договорів фінансового лізингу, права вимоги за якими відступаються (додаток до договору станом на 26.12.2022)".

Також підлягають відхиленню й посилання скаржника на необґрунтованість позовних вимог з підстав неповідомлення боржника про відступлення прав вимоги. При цьому суд апеляційної інстанції враховує те, що, як вже вказувалось, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника і, крім того, боржник зі свого боку не довів виконання свого обов`язку за договором фінансового лізингу взагалі та перед попереднім кредитором (перед АТ "Таскомбанк") зокрема.

Також слід залишити поза увагою посилання на порушення судом вимог загального позовного провадження, а також допущені судом процесуальні порушення щодо вимог до заочного розгляду справи. При цьому апеляційний суд враховує те, що вказані обставини не містять в собі підстав для скасування рішення.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених

позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно

розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

При поданні позову ТОВ "Улф-Фінанс" (позивач) сплатило в установленому законом розмірі 10 904,24 грн судового збору.

З огляду на наведене, оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, рішення суду змінено, зменшено розмір стягнутої суми коштів, то понесені позивачем судові витрати у зв`язку зі сплатою судового збору за подання позову підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволено на 74,21% (539 488,22 грн х 100 : 726 949,39 грн). Відтак, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у зв`язку зі сплатою судового збору за подання позову у розмірі 8 092,03 грн (10 904,24 грн х 74,21 : 100).

Таким чином, рішення суду в частині розподілу судових витрат, а саме в частині стягнення з відповідачів на користь позивача витрат зі сплати судового збору в розмірі 10 904,24 грн за подання позову підлягає зміні, а саме слід зменшити розмір стягнутих з відповідачів на користь позивача витрат зі сплати судового збору з 10 904,24 грн до 8 092,03 грн.

При поданні апеляційної скарги стороною відповідача сплачено 13 085,08 грн судового збору. У своїй апеляційній скарзі скаржник просив скасувати рішення й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення 726 949,39 грн, апеляційний же суд скаргу задовольнив частково та зменшив суму стягнення на 187 461,17 грн, а саме з 726 949,39 грн до 539 488,22 грн. Тобто скаргу задоволено на 25,79% (187 461,17 грн х 100 : 726 949,39 грн). Відтак, з позивача на користь скаржника підлягають стягненню судові витрати у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 374,64 грн (13 085,08 грн х 25,79%).

Враховуючи положення ч.10 ст.141 ЦПК України, остаточно з відповідача, на якого покладено більшу суму судових витрат, на користь позивача слід стягнути різницю в розмірі 4 717,39 грн (8 092,03 грн 3 374,64 грн).

Керуючись ст.ст.141, 367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Чекмарьов Олег Сергійович, задовольнити частково.

Рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 01 липня 2025 року змінити, зменшивши розмір стягнутої в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Улф-Фінанс" грошової суми з 726 949,39 грн до 539 488,22 грн (до п`ятсот тридцяти дев`яти тисяч чотириста вісімдесяти восьми гривень 22 коп).

Це ж рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Улф-Фінанс" витрат зі сплати судового збору з 10 904,24 грн до 8 092,03 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Улф-Фінанс" на користь ОСОБА_1 судові витрати у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 374,64 грн.

На підставі ч.10 ст.141 ЦПК України остаточно стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Улф-Фінанс" різницю судових витрат в розмірі 4 717,39 грн (чотири тисячі сімсот сімнадцять гривень 39 коп), тобто по 2 358,69 грн з кожної (по дві тисячі триста п`ятдесят вісім гривень 69 коп з кожної).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повної постанови 29 вересня 2025 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова