УХВАЛА

18 вересня 2025 року

м. Київ

cправа № 466/2128/23

провадження № 14-96цс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідачки Ступак О. В.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С.,Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.,

перевіривши наявність підстав для прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 року у складі колегії суддів Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 , ОСОБА_3

про виділ частки у квартирі шляхом виплати компенсації,

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь грошову компенсацію вартості 3/5 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1 321 605,00 грн.

2. Позов мотивувала тим, що їй належить 3/5 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , у той час як відповідачам належить по 1/5 частці цієї квартири.

3. Зазначала, що відповідачі є сторонніми для неї людьми, у зв`язку із чим спільне володіння і користування цією квартирою є неможливим, а її пропозиції щодо викупу їхніх часток відповідачі ігнорують.

4. За таких обставин позивачка згодна на припинення свого права власності на свою частку в цій квартирі в обмін на виплату їй грошової компенсації вартості такого майна.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

5. Шевченківський районний суд міста Львова рішенням від 29 січня 2024 року в задоволенні позову відмовив.

6. Своє рішення суд мотивував тим, що позивачка не довела наявності у відповідачів фінансової можливості сплатити грошову компенсацію в розмірі 1 321 605,00 грн, а також не надала доказів неможливості користування спірною квартирою.

7. За висновком місцевого суду задоволення позову в цій справі призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки може мати наслідком примусове виконання рішення суду шляхом продажу квартири з торгів і, відповідно, позбавлення відповідачів єдиного житла.

8. Суд зазначив, що присудження грошової компенсації, яку відповідачі сплатити не спроможні, та визнання за ними всупереч їх волі права власності на частку позивачки є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншим співвласникам, що суперечить вимогам статті 319 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), принципу пропорційності цивільного судочинства і порушує розумний баланс приватних інтересів.

9. Львівський апеляційний суд постановою від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу Стасишина Р. М. , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнив.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 січня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив.

Стягнув солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 3/5 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1 321 605,00 грн.

Припинив право власності ОСОБА_2 на 3/5 часток у праві власності на цю квартиру з дня отримання грошової компенсації.

10. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що платоспроможність (чи бажання) відповідачів не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач.

11. Суд зазначив, що в результаті задоволення цього позову відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 фактично стають власниками 3/5 часток спірної квартири, у зв`язку із чим їх не можна вважати неплатоспроможними.

12. Такий висновок апеляційний суд базував на правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

13. У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

14. Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2024 року у справі № 420/5521/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 904/684/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 31 жовтня 2024 року у справі № 756/9501/21, від 29 травня 2019 року у справі № 1519/21962/14-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 545/1762/17, від 02 червня 2021 року у справі № 569/10336/18.

15. Посилався на те, що позивачка не надала доказів користування спірною квартирою і вимог про встановлення порядку користування квартирою не заявляла. До того ж вона не довела наявності у відповідачів можливості сплатити грошову компенсацію у заявленому розмірі. Наполягав на тому, що спірна квартира є єдиним житлом відповідачів, у той час як позивачка має у власності інше нерухоме майно.

16. На переконання заявника, висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 209/3085/20 не є релевантним до цих правовідносин, оскільки стосується поділу майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

17. Акцентує на тому, що відповідачі не мають фінансової можливості сплатити позивачці компенсацію, не дають згоди на придбання її частки квартири, а набуття права власності в примусовому порядку законом не передбачене.

18. Зазначає, що апеляційний суд не дослідив балансу між правами учасників справи, які гарантовані статтею 8 Конвенції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

19. У березні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Стасишина Р. М. як представника ОСОБА_2 , мотивований законністю і обґрунтованістю постанови апеляційного суду.

20. Адвокат посилався на те, що виділ належної позивачці частки у спірній квартирі є неможливим, оскільки квартира є неподільною, а тому вона як співвласник майна має право на одержання від інших співвласників компенсації. Вважає, що задоволення позову забезпечить збалансованість інтересів усіх учасників спору.

Рух справи в суді касаційної інстанції

21. Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі й витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

22. 03 березня 2025 рокусправа надійшла до Верховного Суду.

23. Ухвалами Верховного Суду від 27 червня 2025 року та від 30 липня 2025 року справу призначено до розгляду та передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно.

Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

24. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що питання про можливість припинення права власності одного зі співвласників на частку у праві спільної сумісної власності на неподільну річ (автомобіль) з одночасним присудженням йому грошової компенсації від іншого співвласника було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

25. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила, зокрема, такі висновки:

«Платоспроможність (чи бажання) відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок про те, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі».

26. Колегія суддів зазначила, що обидві справи стосуються поділу між співвласниками неподільного майна шляхом припинення права власності та виплати грошової компенсації, проте зауважила, що у справі, яка була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, спір стосувався автомобіля - об`єкта рухомого майна, відчуження якого істотно не впливає на умови життя особи. Водночас у межах цієї справи вирішується спір щодо припинення права власності на частку в праві спільної часткової власності на квартиру, що пов`язане з реалізацією права особи на житло.

27. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що, на відміну від автомобіля, житло має спеціальний правовий статус, закріплений у Конституції України та в нормах міжнародного права, зокрема в статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до неї.

28. У цій справі у разі задоволення позовних вимог шляхом припинення права власності позивачки на частку в квартирі з одночасним покладенням на відповідачів обов`язку виплатити компенсацію вартості цієї частки незалежно від їхньої згоди та платоспроможності виникає ризик втрати ними єдиного житла. Такий ризик, за висновком колегії суддів, пов`язаний із можливістю звернення стягнення на всю квартиру в порядку примусового виконання рішення суду.

29. В ухвалі також зазначено, що внаслідок реалізації спірної квартири задля задоволення вимог позивачки та сплати компенсації коштів, що залишаться у відповідачів після виконання зобов`язань, отриманої суми може виявитися недостатньо для придбання іншого житла, яке забезпечувало б їм належний рівень проживання. Більше того, отриманих від продажу квартири коштів може бути взагалі недостатньо для погашення боргу.

30. На переконання Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, в результаті такого захисту прав судом одного співвласника будуть порушені права інших співвласників, які будуть позбавлені власного житла, а можливо й залишиться з боргом, що є надмірним та непропорційним втручанням у конституційні права, а наслідки такого втручання у право на повагу до житла та право власності не є передбачуваними.

31. За таких обставин, на думку колегії суддів, примусове покладення на співвласників обов`язку відшкодування частки майна іншого співвласника є винятковим заходом, який може застосовуватися лише за умови збереження права особи на житло та унеможливлення ризику його втрати, що є необхідною умовою дотримання принципу пропорційності й балансу інтересів сторін.

32. Суд в ухвалі також зауважив, що відповідачі володіють лише по 1/5 частці у спірній квартирі, тоді як позивачці належить 3/5 часток в праві власності на це майно, що є істотно більшою за розміром і вартістю, а тому покладення на відповідачів обов`язку виплатити компенсацію за значну частку житлового приміщення без їхньої згоди та без підтвердження наявності у них фінансової можливості фактично створює для них надмірний тягар.

33. Тому колегія суддів уважала, що висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, підлягають уточненню (конкретизації) з урахуванням предмета і обставин конкретної категорії спорів, зокрема тих, у яких йдеться про житло як єдине місце проживання відповідача. Таке уточнення є необхідним для забезпечення однакового та обґрунтованого застосування судами норм матеріального права, а також для дотримання стандартів, закріплених у Конвенції, практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а також Конституції України, зокрема статей 3, 8, 24, 47, 48 і 55, які гарантують повагу до гідності людини, рівність усіх перед законом, право на житло, достатній життєвий рівень, ефективний судовий захист та верховенство права як базовий принцип правової держави.

34. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду переконаний, що залишення у судовій практиці висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, без їх вдосконалення та уточнення в подальшому може призвести до ухвалення судами різних судових рішень, а також може мати наслідком позбавлення громадян єдиного житла без урахування пропорційності втручання у права особи на житло і, відповідно, констатацію ЄСПЛ порушення Україною Конвенції.

Позиція Великої Палати Верховного Суду

35. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати (частина четверта статті 403 Цивільного процесуального кодексу України; далі - ЦПК України).

36. Велика Палата Верховного Суду вважає мотиви, викладені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 липня 2025 року, обґрунтованими й такими, що містять підстави для прийняття справи до свого провадження відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України, оскільки існує необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо доцільності з`ясовувати наявність у співвласника житлового нерухомого майна фінансової можливості сплатити грошову компенсацію вартості частки іншого співвласника у такому майні.

37. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду враховує, що у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вона зосередилася на питанні поділу рухомого майна (автомобіля) між подружжям, яким фактично користується один із подружжя, у зв`язку із чим висновувала, що платоспроможність (чи бажання) відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач.

38. Правові аспекти поділу квартири (або іншої житлової нерухомості) між співвласниками, які не мають достатньо коштів на придбання один в одного частки у праві спільної власності на це майно, у тому числі в контексті пропорційності втручання в право особи на житло, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові не висвітлювала.

39. Водночас у наведеній постанові постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду відступив від висновків, сформульованих Верховним Судом України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, предметом спору в якій була квартира, що на праві спільної часткової власності належала трьом співвласникам.

40. У зв`язку з викладеним висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, застосовуються судами у спорах між співвласниками щодо будь-яких неподільних речей, у тому числі нерухомого майна, яке є єдиним житлом одного і більше співвласників.

41. З урахуванням питань, порушених в ухвалі від 30 липня 2025 року та особливого статусу житла як об`єкта речових прав, захищеного як Конституцією України, так і актами міжнародного права, Велика Палата Верховного Суду вважає за доцільне прийняти справу № 466/2128/23 до розгляду для можливої конкретизації висновків, сформульованих нею у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, при їх застосуванні у спорах щодо припинення права власності та виплати грошової компенсації за частку в нерухомому майні, яке має статус житла в розумінні Конвенції.

42. Констатуючи наявність підстав для прийняття справи до розгляду, Велика Палата Верховного Суду врахувала, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

43. Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

44. У частині першій статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Такий розгляд відбувається з урахуванням статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

45. Виходячи з наведеного цю справу, яку приймає до розгляду Велика Палата Верховного Суду, необхідно розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у порядку письмового провадження).

46. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною першою статті 402, частиною четвертою статті 403, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Прийняти до розгляду справу № 466/2128/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виділ частки у квартирі шляхом виплати компенсації.

Призначити справу № 466/2128/23 до розгляду Великою Палатою

Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на 22 жовтня 2025 року в приміщенні Верховного Суду за адресою: місто Київ,

вулиця Пилипа Орлика, 8.

Ухвала у справі № 466/2128/23 набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачка О. В. Ступак

Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. Л. Булейко К. М. Пільков

І. А. Воробйова С. О. Погрібний

О. А. Губська І. В. Ткач

І. В. Дашутін О. С. Ткачук

А. А. Ємець Н. С. Стефанів

Л. Ю. Кишакевич В. Ю. Уркевич

В. В. Король Н. В. Шевцова