КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2025 року, постановлену за наслідками розгляду заяви Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про забезпечення позову

у справі за позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

установив:

У травні 2025 року Державна інноваційна фінансово-кредитна установа звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

У червні 2025 року Державна інноваційна фінансово-кредитна установа подало заяву про забезпечення позову, у якій просило вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки CITROEN, модель C4, 2013 року випуску, дата державної реєстрації 09.04.2024, об`єм (потужність) двигуна, см3 1560.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову, посилалося на те, що за відповідачем зареєстровано транспортний засіб марки CITROEN, модель C4, 2013 року випуску, дата державної реєстрації 09.04.2024, об`єм (потужність) двигуна, см3 1560 (додається).

Про інші доходи, які отримує відповідач, і в подальшому з яких може бути здійснено стягнення майнової шкоди, невідомо.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що у відповідача у власності є автомобіль, то є достатні підстави вважати, що відповідач у справі може вжити заходів для відчуження майна, що в подальшому ускладнить виконання рішення суду.

УхвалоюШевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2025 року, у задоволенні заяви Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Державна інноваційна фінансово-кредитна установа подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановленою з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалося на те, що виконання в майбутньому судового рішення у даній справі, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, а отже застосування заходу забезпечення позову, обраного відповідачу, безпосередньо пов`язано із предметом позову.

Адекватність такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на транспортний засіб відповідача у межах ціни позову дійсно полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Звертає увагу суду на те, що накладення арешту на транспортний засіб у межах спірної суми забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість виконати рішення у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження, щодо користування транспортним засобом відповідача задля запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позову.

Таким чином, його вимоги про забезпечення позову шляхом заборони відчуження транспортного засобу відповідача є співмірним з заявленими позовними вимогами, та застосування такого виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав, оскільки не порушує прав особи на володіння та користування майном, в той час як відчуження транспортного засобу в подальшому може утруднити виконання рішення в разі задоволення позову.

Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими і за результатами вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.

Просило суд, скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу від ОСОБА_1 надійшов відзив, обґрунтований тим, що на дату подання заяви про забезпечення позову транспортні засоби у його власності відсутні.

Таким чином, твердження позивача є недостовірним, і вводить суд в оману щодо фактичної наявності об`єкта забезпечення.

Наголошує, що суд першої інстанції встановив наявність у нього офіційного доходу (за даними ДРФО), що спростовує доводи позивача про загрозу невиконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позову.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2025 рокузалишити без змін.

На вказаний відзив Державна інноваційна фінансово-кредитна установа подало пояснення, в обґрунтування яких зазначило, що відповідачем не надано будь-яких доказів, що у нього на момент розгляду заяви про забезпечення позову об`єкт забезпечення юридично відсутній, а накладення арешту порушує права третьої особи, тобто нового власника.

Просило суд, врахувати пояснення на відзив на апеляційну скаргу.

На вказані пояснення ОСОБА_1 подав заперечення, в обґрунтування яких зазначив, що апеляційна скарга ДІФКУ безпідставна, містить ознаки процесуального зловживання та спрямована на тиск на нього у контексті триваючого мобінгу.

Просив суд, врахувати запереченнях, доводи та аргументи, як підтвердження безпідставності наведених позивачем (апелянтом) тверджень у відповіді на відзив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та не надано відповідних беззаперечних доказів на підтвердження обставин на які посилається заявник, а саме, щодо відчуження транспортного засобу. Позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували неплатоспроможність відповідача або настанням такої неплатоспроможності найближчим часом.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1-2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст.150 ЦПК України).

Як убачається з роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника, щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів, які б підтверджували неплатоспроможність відповідача або настанням такої неплатоспроможності найближчим часом, що ускладнило чи унеможливило б виконання рішення суду.

При поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права.

Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені.

Не може бути задоволено заяву про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом та доказів на підтвердження співмірності заяви про забезпечення позову до заявлених позивачем вимогам.

У висновках Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 зазначено, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків, щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб.

При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази.

Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Таким чином, посилання у апеляційній скарзі на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду є безпідставними.

Заявником не доведена необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість утруднення чи невиконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що вирішення питання про забезпечення позову є дискреційними повноваженнями суду і відмова у задоволенні такої заяви не являється порушенням права на справедливий судовий розгляд у розумінні ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба