П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2025 року місто Київ

справа № 756/8598/24

провадження № 22-ц/824/5803/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 2 грудня 2024 року,ухвалене у складі судді Яценко Н.О.,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати припиненими зобов`язання позивача за договором, укладеним з АТ «Універсал Банк» у формі анкети-заяви до договору про надання банківських послуг від 24 лютого 2018 року.

Позов обґрунтовано тим, що 24 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Універсал Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 24 лютого 2018 року, таким чином став споживачем банківських послуг, які надає банк під брендом «Monobank».

Вважаючи наявність порушення зобов`язань та заборгованості згідно цього договору, у лютому 2022 року відповідач звернуся до Кременецького районного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 22 303,99 грн. за кредитним договором від 24 лютого 2018 року, а також про стягнення судових витрат у справі в розмірі 2 481,00 грн.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 травня 2022 року по справі № 601/296/22 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 24 лютого 2018 року в розмірі 21706, 75 грн. та 2414, 51 грн. сплаченого судового збору.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського апеляційного суду.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року по справі № 601/296/22, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 травня 2022 року скасовано, постановлено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Даним рішенням було встановлено, що заборгованість за кредитним договором б/н, укладеним між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 від 24 лютого 2018 року, згідно з якого, ОСОБА_1 було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт у сумі 15 000 грн., відсутня.

Постанова набрала законної сили 25 жовтня 2022 року та є обов`язковою для виконання.

Проте, у жовтні 2023 року від АТ «Універсал Банк» почали надходити повідомлення про необхідність сплати заборгованості.

Згідно отриманого звіту з Українського бюро кредитних історій, у ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) наявні фінансові зобов`язання перед АТ «Універсал Банк» та поточна заборгованість складає 26 262,11 грн, з січня 2022 року жодних нарахувань відповідачем не здійснено.

17 жовтня 2023 року позивач направив на адресу АТ «Універсал Банк» вимогу про приведення у відповідність інформації, де повідомив про відсутність фінансових зобов`язань, проте листом № 49964 від жовтня 2023 року АТ «Універсал Банк» повідомив, що рішенням суду Договір про надання банківських послуг «Monobank» від 24 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк» недійсним не визнаний та відсутнє зобов`язання Банку про анулювання (прощення) іншої частини заборгованості. Тому Банк зобов`язаний відображати заборгованість ОСОБА_1 , яка нарахована відповідно до укладеного Договору про надання банківських послуг «Monobank» від 24 лютого 2018 року у повній мірі.

Позивач вважає дії АТ «Універсал Банк» такими, що суперечать чинному законодавству, а свої зобов`язання за договором б/н, укладеним між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 від 24 лютого 2018 року - виконаними.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 2 грудня 2024 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк» про захист прав споживачів, про визнання припиненим зобов`язання.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 22 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає, що у даній справі Оболонський районний суд м. Києва самоусунувся як від встановлення дійсних обставин справи, з урахуванням поданих преюдиціальних доказів, та дійшов невірного висновку щодо неналежного способу захисту.

Рішення Тернопільського апеляційного суду по справі від 25 жовтня 2022 року № 601/296/22 остаточно не вирішило спір між споживачем банківських послуг та банком, оскільки після вступу його в законну силу, останній продовжує наполягати на існуванні заборгованості та не подає відомості до Українського бюро кредитних історій.

Оболонський районний суд м. Києва не звернув увагу, на те, що «Згідно отриманого звіту з Українського бюро кредитних історій, у ОСОБА_1 наявні фінансові зобов`язання перед АТ «Універсал Банк» та поточна заборгованість складає 26 262,11 грн., з січня 2022 року жодних нарахувань не здійснено відповідачем, отже відсутні підстави вважати, що права позивача не порушені.

Окрім того, посилання Оболонського районного суд м. Києва на постанову від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (пункти 58, 59) де Велика Палата Верховного Суду виснувала, що «не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідносин, може відбуватися шляхом розірвання договору», в даній справі не є коректним, оскільки ОСОБА_1 не заявлялась вимога про визнання кредитного договору припиненим, про що помилково вважав суд першої інстанції, позивач заявляв вимогу про захист прав споживача шляхом визнання припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за договором, укладеним з АТ «Універсал Банк» у формі Анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг від 24 лютого 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Клочко О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чино, що підтверджується наявними в матеріалах справи звітами про доставку судової повістки - повідомлення до електронних кабінетів (а.с.149-150).

Зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 24 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг.

Таким чином, 24 лютого 2018 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у гривні у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 15000 грн, з можливістю його коригування, зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з метою стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 травня 2022 року по справі № 601/296/22 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Монобанк» від 24 лютого 2018 року в розмірі 21706 грн 75 коп. та 2414 грн 51 коп. сплаченого судового збору.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського апеляційного суду.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року по справі № 601/296/22, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 травня 2022 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Зі змісту позову вбачається, що у жовтні 2023 року ОСОБА_1 від АТ «Універсал Банк» почали надходити повідомлення про необхідність сплати заборгованості.

17 жовтня 2023 року позивач направив на адресу АТ «Універсал Банк» вимогу про приведення у відповідність інформації, де повідомив про відсутність фінансових зобов`язань та необхідність приведення інформації у відповідність, проте листом № 49964 від 24 жовтня 2023 року АТ «Універсал Банк» повідомив, що рішенням суду Договір про надання банківських послуг «Monobank» від 24 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк» не визнаний недійсним та відсутнє зобов`язання Банку про анулювання (прощення) іншої частини заборгованості.

Позивач вважає свої зобов`язання за договором б/н, укладеним між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 від 24 лютого 2018 року виконаними.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 обрав спосіб захисту шляхом визнання кредитного договору між ним та банком припиненим.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції виходив із підстав обрання останнім неналежного способу захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на Закон України «Про захист прав споживачів», вважаючи, що його права, як споживача банківських послуг підлягають захисту шляхом визнання припиненим (виконаним) зобов`язання позивача за договором, укладеним з АТ «Універсал банк» у формі анкети-заяви до договору від 24 лютого 2018 року, оскільки саме така форма є елективною та належною у відповідності до статті 16 ЦК України. Також вважав, що в цій справі є преюдиціальним постанова Тернопільського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року по справі № 601/296/22 за позовом АТ «Універсал банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким встановлено, що заборгованість відсутня.

Як вбачається зі змісту постанови Тернопільського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року по справі № 601/296/22, підставами для відмови у задоволенні позову АТ «Універсал банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 є наступне: «згідно з наданою банком випискою по особовому рахунку, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей, відповідачем було витрачено коштів на загальну суму 36977, 88 грн., а внесено на погашення заборгованості 41585, 34 грн.

Оскільки сума 41585,34 грн., яка була внесена на картковий рахунок в тому числі методом автоматичного погашення простроченої заборгованості та погашення обов`язкового платежу, є більшою за фактично витрачену з цього ж рахунку - 36977,88 грн., колегія суддів вважає, що заборгованість за кредитним договором б/н, укладеним між банком та відповідачем 24 лютого 2018 року, згідно з умовами якого ОСОБА_1 було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт у сумі 15 000 грн., відсутня».

Отже, з наведеного рішення суду вбачається, що судом вирішено питання про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, який недійсним не визнавався, інших позовних вимог не заявлялось, зустрічного позову також подано не було.

Проте в справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то боржник має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив, і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

Зазначені висновки застосовані також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20), постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 482/2211/20 (провадження № 61-20622св21), від 1 лютого 2023 року у справі № 520/2160/16-ц (провадження № 61-7593св21).

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини (постанова від 25 вересня 2019 року, справа № 753/2187/17).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

У цій справі позивач звернувся з позовом про визнання зобов`язання по кредитному договору припиненим.

Закон розрізняє такі поняття як договір та зобов`язання, які виникають у тому числі на підставі договорів чи інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11, частина друга статті 509 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, визнання правочину недійсним, разом з цим визнання правочину (договору) припиненим закон не містить.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Отже, можна зробити висновок про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору.

За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) зробила висновок про те, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21).

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовна вимога про визнання припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за договором, укладеним з АТ «Універсал банк» від 24 лютого 2018 року не може бути задоволена саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту, який не передбачений законом.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 183/1983/19.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності обґрунтованих підстав для задоволення позову.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки рішення суду не підлягає скасуванню, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без змін.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 2 грудня 2024 року залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус