ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7208/25 Справа № 185/5939/24 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Городничої В.С.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 із заявою до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що він народився в місті Рубіжне (Луганської області, Україна) 24 лютого 1976 року, проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 06.03.2022 під час збройної агресії російської федерації проти України, військові збройні сили російської федерації оточили місто Рубіжне, (Луганської області, Україна) та чинили терор населення. На території міста Рубіжне, як і у більшості міст Луганської області, змінилася ситуація. У місті з`явилися невідомі озброєні особи, одягнені у військову форму збройних сил російської федерації, які брали участь у захопленні адміністративних будівель, встановлення прапорів російської федерації та окупаційної адміністрації рф. У зв`язку із загостренням ситуації він більше не міг отримувати гарантоване йому Конституцією України, міжнародними правовими нормами і конвенціями ООН, право на безпечне життя, медичне обслуговування, соціальне забезпечення, роботу і правову допомогу. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Рубіжне (Луганська область, Україна), а тому навесні 2022 року, побоюючись за своє життя, він прийняв рішення виїхати з м. Рубіжне (Луганська область, Україна), аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Луганської області він був змушений прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки втратив можливість планувати своє життя. На даний час він вимушено перебуває у с. Біленьке Одеської області. Він не відчуває впевненості у завтрашньому дні, не має можливості користуватися своїм майном, яке залишилося на окупованій території. За один короткий період часу він залишився без житла, без підтримки, без надії на повернення додому. Крім того, внаслідок збройної агресії російської федерації, він зазнав моральної шкоди, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю користуватися належним йому на праві власності житлом та вести повноцінне життя; пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для нього рівня життя; пошуком житла та фінансів; перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу i погіршення загального самопочуття.

У зв`язку з чим позивач просив суд встановити юридичний факт того, що він, громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України та стягнути з держави російська федерація на його користь моральну шкоду в розмірі 1 690 520,00 грн.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 690 520 (один мільйон шістсот дев`яносто тисяч п`ятсот двадцять) грн 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про встановлення факту, що він є особою, яка постраждала від незаконної збройної агресії російської федерації проти Українита задоволення позову в цій частині.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку апелянта полягає у тому, що встановлення факту необхідне для реалізації його прав у національному та міжнародному порядку.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг, відзиву на апеляційні скарги не подали.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді.

22.09.2025 року надійшло клопотання до суду апеляційної інстанції від позивача ОСОБА_1 , яке було подано його адвокатом Власенком С.Ф. через підсистему Електронний суд, про проведення судового засідання без участі позивача, але з обов`язковою участю його адвоката.

23.09.2025 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 адвоката Власенка С.Ф. надійшли письмові пояснення до вступної промови та до дебатів.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Рубіжне Луганської області, є громадянином України.

ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , яку у подальшому було перейменовано на Володимирську, у місті Рубіжне Луганської області, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області Білоус З.В., зареєстровано в реєстрі № 966.

Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області від 21.07.2021 за № 3516, ОСОБА_1 , 24.02.1976 року з 10.06.2004 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Після окупації рф Луганської області, зокрема м. Рубіжне, з метою уникнення загрози життю, здоров`ю та свободі, позивач змушений був залишити місце свого проживання, та, згідно довідки від 10 травня 2022 року № 5112- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування позивача значиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Зокрема, визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін (пункти 1, 2, 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19, від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21, від 18 грудня 2024 року у справі № 686/29638/23.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Верховний Суд сформував висновок щодо обмеження судового імунітету рф у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, відповідно до якого для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну у міжнародному праві кодифікованою підставою є «деліктний виняток» (англ, «tort exception»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/ бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/ бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою (постанови Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, від 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц).

Російська федерація, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (пункти 1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975 року, договори, укладені між Україною та росією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є, відповідно до прийнятих Україною нормативних актів, державою агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Суд першої інстанції, встановивши у мотивувальній частині рішення, що ОСОБА_1 внаслідок збройної агресії російської федерації проти України був вимушений залишити місце свого постійного проживання, зазнав моральних страждань, втрати душевного спокою, відчуття невпевненості й незахищеності, що свідчить про наявність обставин, які характеризують його як особу, постраждалу внаслідок незаконної агресії, фактично задовольнив позовну вимогу про встановлення відповідного юридичного факту, проте суперечливо і без належного обґрунтування відмовив у її задоволенні в резолютивній частині рішення.

Згідно зі ч. 2 ст. 315 ЦПК, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Колегія суддів звертає увагу, що саме встановлення факту породжує правові наслідки для відшкодування шкоди, оскільки для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди необхідним є встановлення наявності вини особи, дії чи бездіяльність якої спричинили таку шкоду. Таким чином, встановлення факту вини є обов`язковою передумовою для покладення на особу обов`язку щодо компенсації моральної шкоди.

У даному випадку встановлення вини держави-агресора у спричиненні шкоди є ключовою юридичною передумовою для покладення на неї відповідальності.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦПК України).

Позивач, реалізуючи своє гарантоване законом право на судовий захист, звернувся до суду з позовною вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. З огляду на те, що для відшкодування моральної шкоди необхідним є встановлення факту її спричинення та вини особи, яка її завдала, колегія суддів враховує, що така шкода є прямим наслідком протиправних дій російської федерації як держави-агресора. Вина російської федерації підтверджується міжнародно визнаними актами та неодноразово констатована на рівні міжнародного співтовариства, що створює правові підстави для задоволення позовної вимоги позивача про встановлення факту того, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України.

Крім того, позивач обґрунтував заяву тим, що встановлення факту постраждалості необхідне для реалізації прав у національному й міжнародному порядку. Однак суд першої інстанції, не надавши належної оцінки доводам позивача у частині встановлення юридичного факту, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок збройної агресії російської федерації, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025 року у оскаржуваній частині скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким встановити юридичний факт того, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії Російської Федерації проти України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому не переглядалося судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025 року у оскаржуваній частині скасувати та у цій частині ухвалити нове судове рішення.

Встановити юридичний факт, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 23 вересня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

В.С. Городнича