Номер провадження: 22-ц/813/2520/25
Справа № 491/1057/18
Головуючий у першій інстанції Желясков О. О.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Коновалової В.А.,

учасники справи: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів», відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 14 січня 2019 року, ухвалене Ананьївським районним судом Одеської області у складі: судді Желяскова О.О. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду із позовною заявою, в якій зазначає, що 12 лютого 2014 року між ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 398478111.

14 липня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір відступлення права вимоги № 20170714, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЦФР» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «ЦФР» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором та боржниками.

Згідно п.1.2. договору відступлення права вимоги, внаслідок передачі портфеля заборгованості за цим договором, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заміняє ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами.

Відповідно до реєстру боржників (додатку №1) до договору відступлення права вимоги №20170714 від 14 липня 2017 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 70859 гривень 14 копійок, з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу 20354 гривні 08 копійок, сума заборгованості за відсотками 5 гривень 95 копійок, сума заборгованості за платою за управління кредитом 37499 гривень 11 копійок, сума заборгованості за пенею 13000 гривень 00 копійок. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 14 липня 2017 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14 вересня 2019 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №398478111 від 12 лютого 2014 року в розмірі 70859 гривень 14, з яких: 20354 гривні 08 копійок - сума заборгованості за основною сумою боргу; 5 гривень 95 копійок - сума заборгованості за відсотками; 37499 гривень 11 копійок - сума заборгованості за платою за управління кредитом; 13000 гривень 00 копійок - сума заборгованості за пенею, а також судовий збір в розмірі 1762 гривні 00 копійок, який було внесено ним при подачі позовної заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 14 січня 2019 року та відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», встановивши в кредитному договорі разову плату за кредитом та щомісячну плату за кредитом у розмірі 4% від суми кредиту, яка становить 1000 грн на місяць, не зазначили, які саме послуги за вказані платежі надаються ОСОБА_1 як споживачу. З огляду на це, скаржник з посиланням на положення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» наголошує на тому, що законом заборонено встановлювати в договорах про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. У разі встановлення в договорах про надання споживчого кредиту будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів тощо за дії, які не є послугою, то ці умови договору є нікчемними, тобто, такими, які не потребують окремому визнанню судом недійсними. Тому, скаржник вважає, що незаконним є встановлення у кредитному договорі платежів, які супроводжують кредит як компенсацію супутніх послуг за рахунок позичальника та які споживач має сплатити на користь кредитодавця за дії, які той здійснює на власну користь.

У зв`язку з цим, як зауважує скаржник, разова плата за кредитом та щомісячна плата за кредитом, передбачені пунктами 4.7 та 4.8 кредитного договору № 398478111 від 12 лютого 2024 року не є послугою зі споживчого кредитування і не створюють юридичні наслідки, через що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості з плати за управління кредитом у розмірі 37499,11 грн не підлягають задоволенню.

Щодо незаконності задоволення вимог зі стягнення заборгованості за пенею скаржник зазначила, що кредитний договір укладено сторонами у лютому 2014 року строком на 2 роки, отже договір діяв до лютого 2016 року, тому у позивача сплив річний строк позовної давності на пред`явлення вимоги про стягнення пені у лютому 2017 року, а з позовом позивач звернувся до суду у жовтні 2018 року.

Серед іншого, в апеляційній скарзі скаржник звертає увагу на те, що копія ухвали про відкриття провадження у справі була направлена на адресу, за якою відповідач не мешкала і не була зареєстрована, що унеможливило своєчасний вступ у процес для захисту свої прав та законних інтересів. При цьому, скаржнику не відомий порядок оповіщення сторін через офіційний веб-сайт судової влади, бо в силу відсутності спеціальних знань в галузі права вона не знала про існування відповідного порядку сповіщення.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Так, предметом позову у даній справі є вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, ціна позову в якій становить 70859,14 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у зв`язку з чим розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 вказаної норми).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 398478111, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 26000 грн, зі сплатою за його користування відсотків у розмірі 0,01% річних та щомісячною платою за кредитом в розмірі 4% від суми кредиту, що становить 1040 грн, строком на 24 місяці (а.с. 5-6).

14 липня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (первісний кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (новий кредитор) укладений договір відступлення прав вимоги № 20170714, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору за плату, а новий кредитор приймає належні йому права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними в реєстрі боржників, укладеними між Первісним кредитором і боржниками (портфель заборгованості). Внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор замінює кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог кредитора за цими кредитними договорами, включаючи право вимоги від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами (а.с. 16-18).

З витягу з реєстру божників до договору відступлення прав вимоги № 20170714 від 14 липня 2017 року вбачається, що відбулося відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за кредитним договором № 398478111 від 12 лютого 2014 року, що був укладений між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_2 (а.с. 19).

З наданого позивачем суду розрахунку заборгованості слідує, що у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань, станом на 14 липня 2017 року остання має заборгованість за кредитним договором № 398478111 від 12 лютого 2014 року в розмірі 70859 гривень 14 копійок, з яких: 20354 гривні 08 копійок - сума заборгованості за основною сумою боргу; 5 гривень 95 копійок - сума заборгованості за відсотками; 37499 гривень 11 копійок - сума заборгованості за платою за управління кредитом; 13000 гривень 00 копійок - сума заборгованості за пенею.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання п. 6.6. Договору про відступлення права вимоги, на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі, простою кореспонденцією через відділення УКРПОШТИ від імені ТОВ «ФК «ЦФР» надіслано повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Відповідно до п.6.4. договору відступлення права вимоги, у випадку, якщо з моменту переходу до ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги, ТОВ «ФК «ЦФР» отримав від боржників державної виконавчої служби будь-яку суму грошових коштів в погашення заборгованості боржників, ТОВ «ФК «ЦФР» зобов`язаний перерахувати вказану суму ТОВ «ФК «ЄАПБ» протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту її отримання. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора.

З огляду на викладене, суд першої інстанції висновував про те, що відповідачем до теперішнього часу не погашено заборгованості за кредитним договором №398478111 від 12 лютого 2014 року, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги таке.

Відповідач в апеляційній скарзі посилалася, зокрема, на порушення судом першої інстанції норм цивільного процесуального права, а саме неповідомлення її належним чином про розгляд справи, що є порушенням права на доступ до правосуддя (а.с. 60).

Так, з матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду із позовом ТОВ «Євгопейська агенція з повернення боргів» в реквізитах позовної заяви вказали зареєстроване місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 2), на підтвердження чого до позовної заяви додали копію паспорта відповідача, в якому на сторінці «місце проживання» зазначена тотожна адреса (а.с. 10).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції направив до Ананьївського районного сектору Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області та до Ананьївської міської ради Одеської області запити щодо доступу до персональних даних для отримання інформації про місце проживання/перебування відповідача (а.с. 32-33).

Згідно з довідкою про зняття з реєстрації місця проживання, наданою Ананьївською міською радою вих. № 497 від 23 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з 12 вересня 2014 року (а.с. 35).

За відомостями адресно-довідкового підрозділу Ананьївського РС ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_3 зареєстрованою/знятою з реєстрації не значиться (а.с. 39).

Відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що розгляд справи проводитиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 36).

Копія ухвали про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви, що направлені на адресу відповідача: АДРЕСА_1 , з 12 вересня 2014 року, повернулися до суду першої інстанції із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 40).

Частиною 11 ст. 128 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

З огляду на це, у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України судом здійснено оголошення про виклик на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с. 42), що є належним сповіщенням відповідача про розгляд справи, оскільки місце проживання (перебування), місцезнаходження відповідача суду було невідоме. Тому, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє.

Щодо доводів скаржника по суті спору, колегія суддів зазначає наступне.

За ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

За положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за кредитним договором № 398478111 від 12 лютого 2014 року становить 70859 гривень 14 копійок, з яких:

20354 гривні 08 копійок - сума заборгованості за основною сумою боргу;

5 гривень 95 копійок - сума заборгованості за відсотками;

37499 гривень 11 копійок - сума заборгованості за платою за управління кредитом;

13000 гривень 00 копійок - сума заборгованості за пенею.

Пунктом 10 кредитного договору № 398478111 від 12 лютого 2014 року визначено, що підписанням цього договору позичальник засвідчує (підтверджує), що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, передбачені ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», їх зміст, а також про всі інші умови, повідомлення про які є необхідними відповідно до вимог чинного законодавства України (а.с. 5).

З огляду на встановлені у даному пункті обставини, за умовами укладеного між сторонами договору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, а отже особливості регулювання цих відносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо з дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Так, у пункті 4.8 договору № 398478111 від 12 лютого 2014 року визначено щомісячну плату за кредитом у розмірі 4% від суми кредиту, що становить 1040 грн. Вказана щомісячна плата, відповідно до пункту 6 договору входить до складу щомісячного платежу відповідно до графіку платежів (а.с. 5).

Разом з тим, встановивши в кредитному договорі обов`язок відповідача сплачувати щомісячну плату за кредитом, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану плату надаються відповідачу, та в чому саме полягають послуги з управління кредитом, що, у свою чергу, свідчить про незаконність встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за управління кредитом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за платою з управління кредитом у розмірі 37499,11 грн, а доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження, оскільки умова договору про стягнення вказаної комісії є нікчемною.

Оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем зараховано на погашення комісії: 1040 грн (за період 12.02.2014-11.03.2014), 1040 грн (за період 12.03.2014-11.04.2014), 1040 грн (за період з 12.04.2014-12.05.2014), 1116,37 грн (за період 12.06.2014-11.07.2014), 975,32 грн (за період 12.07.2014-11.08.2014) (а.с. 13), тобто у загальному розмірі зараховано на погашення комісії 5211,69 грн, то на вказану суму підлягає зменшенню заборгованість за основною сумою боргу, яка становитиме 15142,39 грн (20354,08 грн - 5211,69 грн).

Відповідаючи на довід апеляційної скарги щодо незаконності задоволення судом першої інстанції вимог про стягнення заборгованості за пенею, у зв`язку із пропуском строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України) та спеціальна позовна давність в один рік, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК) застосовується, якщо сторони не уклали в письмовій формі договір про її збільшення (ст. 259 ЦК).

Пунктом 4.9 договору № 398478111 від 12 лютого 2014 року визначено, що пеня за не своєчасне виконання грошових зобов`язань становить 0,3% від суми прострочення та сплачується позичальником за повне або часткове прострочення кредиту та/або внесення плати за кредитом.

Строк, на який надається кредит становив 24 місяці (п. 4.3 договору).

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, заборгованість за пенею нараховувалася до 12 листопада 2015 року та становить 13000 грн (а.с. 13зв.), однак із позовом до суду позивач звернувся лише у жовтні 2018 року, а отже в частині вимог про стягнення заборгованості за пенею позов задоволенню не підлягає з підстав пропуску строку позовної давності, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано.

Доводів щодо незаконності оскаржуваного рішення в частині заборгованості за основною сумою боргу та заборгованості за відсотками апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п. 4 ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, шляхом відмови у задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості за платою з управління кредитом та пенею та зменшенню тіла кредиту на зараховані на погашення заборгованості за комісією платежі.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 цієї статті визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду із позовом, позивач сплатив судовий збір за у розмірі 1762 грн (а.с. 1), за подання апеляційної скарги відповідач сплатила судовий збір у розмірі 2114,40 грн (а.с. 74).

Позов фактично задоволено на 21,38% (15148,34 грн) від заявленої ціни позову (70859,14 грн), а отже судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за звернення до суду із позовом становить 376,72 грн (1762 грн х 21,38%), а з позивача на користь відповідача за подання апеляційної скарги 1662,34 грн (2114,4 грн х 78,62%).

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, судовий збір, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, становить 1285,62 грн (1662,34 - 376,72).

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 14 січня 2019 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» () заборгованість за кредитним договором № 398478111 від 12 лютого 2014 року в розмірі 15148,34 грн, з яких: 15142,39 грн заборгованість за основною сумою боргу; 5,95 грн заборгованість за відсотками.» та виклавши мотивувальну частину рішення в наведеній частині в редакції цієї постанови.

Рішення суду в частині вимог про стягнення заборгованості за платою за управління кредитом, заборгованості за пенею, в частині судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за платою за управління кредитом та заборгованості за пенею.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1285,62 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Дата складення повного тексту постанови 29 вересня 2025 року

Судді: М.В. Назарова

В.В. Кострицький

В.А. Коновалова