УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 308/1114/25

провадження № 61-11799ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2025 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Романа Романа Михайловича,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, в якій просила визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Романа Р. М. (далі - приватний виконавець Роман Р. М.) у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з неповідомлення її про планування виїзду для опису і арешту майна в смт Воловець, Закарпатської області; визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Романа Р. М. у виконавчому провадженні НОМЕР_1 від 09 січня 2025 року про опис та арешт майна боржника; визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Романа Р. М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 від 10 січня 2025 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні; зобов`язати приватного виконавця Романа Р. М. усунути порушення її прав та поновити порушені права шляхом зняття арештів і повернення викрадених документів.

Cкарга мотивована, зокрема тим, що приватний виконавець Роман Р. М. протиправно вчиняв виконавчі дії у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 після повернення виконавчого документа стягувачу.

Також ОСОБА_1 зазначала, що приватний виконавець Роман Р. М. не повідомив її про опис і арешт майна та незаконно залучив суб`єкта оціночної діяльності з м. Хуст Закарпатської області. Про наявність у неї гаражу та земельної ділянки в смт Воловець, Закарпатської області, приватний виконавець був обізнаний з грудня 2023 року, коли вперше відкрив виконавче провадження в Закарпатській області і самостійно виготовив Інформаційну довідку про її право власності на вказані об`єкти нерухомості та неодноразово надавав її до суду. Вважає, що арешт на вказане майно накладений неправомірно.

12 березня 2025 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області постановив ухвалу, залишену без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року, якою відмовив в задоволенні скарги ОСОБА_1

17 вересня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2025 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року, сформовану в системі «Електронний суд», в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII)).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"(частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII).

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України (частина друга статті 24 Закону № 1404-VIII).

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина п`ята статті 26 Закону № 1404-VIII).

Статтею 10 Закону № 1404-VIII визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону № 1404-VIII).

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (пункт 6 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII).

У частині першій статті 20 Закону № 1404-VIII передбачено, що для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Статтею 56 Закону № 1404-VIIIпередбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання (частина третя статті 57 Закону № 1404-VIII).

Визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності, здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання на підставі виконавчих документів. Отже, оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18), постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18) вказано, що «за змістом статей 12, 33 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює здійснення судового розгляду справ у спорах про визнання такого звіту недійсним».

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно, державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. При цьому примусове виконання може мати місце виключено в межах відкритого виконавчого провадження. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, звертати стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права).

Пунктом 9 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII до засад виконавчого провадження віднесено забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У відповідності до частини першої статті 19 Закону № 1404-VIII сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом.

При цьому частиною першою статті 74 Закону № 1404-VIII встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Крім того, відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За положеннями статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) дійшов правового висновку, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Романа Р. М. від

15 грудня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 308/11243/21, виданого 29 березня

2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСББ «По Кошицькій»

4 767,00 грн сплаченого судового збору.

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою на рішення та дії приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області

Романа Р. М. про визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

22 грудня 2023 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області постановив у справі № 308/22432/23 ухвалу, якою скаргу

ОСОБА_1 задовольнив, постанову приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Романа Р. М. від 15 грудня 2023 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 визнав неправомірною та скасував.

26 грудня 2023 року на виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 22 грудня 2023 року виніс повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 2 частини третьої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Закарпатський апеляційний суд постановою від 05 вересня 2024 року скасував ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2023 року та постановив нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на постанову від 15 грудня 2023 року приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Романа Р. М. про відкриття виконавчого провадження залишив без задоволення; стягнув з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Романа Р. М. судові витрати у розмірі 3 028,00 грн судового збору.

19 вересня 2024 року приватний виконавець Роман Р. М.:

- відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі виданого Закарпатським апеляційним судом виконавчого листа № 308/11243/21 від 29 березня 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСББ «По Кошицькій» 4 767,00 грн сплаченого судового збору;

- виніс постанову про скасування процесуального документу, якою скасував документ «Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання» від 26 грудня 2023 року, що видав Роман Р. М. при примусовому виконанні виконавчого листа

№ 308/11243/21 від 29 березня 2023 року виданого Закарпатським апеляційним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСББ «По Кошицькій» 4 767,00 грн сплаченого судового збору;

- виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди, якою стягнув з ОСОБА_1 основну винагороду у сумі 476,70 грн;

- виніс постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначив розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 700,00 грн.

- виніс постанову про арешт коштів боржника, якою наклав арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

20 вересня 2024 року приватний виконавець Роман Р. М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виніс постанову про арешт майна боржника, якою наклав арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 5 943,70 грн.

У ході здійснення виконавчих дій було проведено перевірку майнового стану боржника. Згідно з електронною відповіддю з банків коштів для погашення суми боргу не виявлено.

Разом з тим, при проведенні перевірки майнового стану у боржника виявлено три об`єкти нерухомого майна, а саме:

- житловий будинок, РН 8816458, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у якому згідно з відповіддю Полянської сільської об`єднаної територіальної громади зареєстрована неповнолітня особа, у зв`язку з чим, звернення стягнення на вказане нерухоме майно не можливе;

- квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 28 жовтня 2024року було подано запит до Львівської міської ради про зареєстрованих осіб проте станом на 22 січня 2025року відповіді не отримано;

- інші будівлі та споруди, а саме: гараж, який розташований, за адресою: АДРЕСА_3 та земельна ділянка кадастровий номер :01:009:0048, розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

09 січня 2025 року приватний виконавець Роман Р. М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виніс постанову про опис та арешт майна боржника, відповідно до якої описав та наклав арешт на майно: нежитлове приміщення гараж, загальною площею 18,86 кв. м, реєстраційний номер 15, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично розміщений в дворі Воловецького районного суду.

10 січня 2025 року приватний виконавець Роман Р. М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виніс постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її скарги на дії приватного виконавця, виходив з встановлених обставин справи та з урахуванням існуючої у заявниці заборгованості, дійшов правильного висновку, що дії державного приватного виконавця Романа Р. М. були правомірними та здійсненими в межах відкритого виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», права, свободи чи інтереси скаржниці як сторони виконавчого провадження такими діями не порушені, а тому відсутні підстави для задоволення скарги.

Суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвала суду першої інстанції щодо розгляду скарги на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не є процесуальним рішенням, яким закінчено розгляд справи.

З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) приватного виконавця Романа Романа Михайловича за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2025 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов