Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/8590/25
Провадження № 2-з/711/34/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року суддя Придніпровського районного суду міста Черкаси Булгакова Ганна Володимирівна, розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Соколишина Леся Богданівна, про забезпечення позову,-

в с т а н о в и в:

17.09.2025 ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Соколишину Л.Б., звернувсядо Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- провести розподіл спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана для розгляду судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Булгаковій Г.В.

Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Соколишину Л.Б., подавзаяву про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження частини квартири АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за спільні кошти сторін, однак право власності зареєстроване лише на ОСОБА_2 . На даний час сторони розлучаються і відповідачка погрожує продати квартиру, якщо позивач не виселиться. Невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити ефективний захист позивачем своїх прав у випадку визнання квартири спільною сумісною власністю.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У відповідності до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Такий правовий висновок щодо розуміння сутності інституту забезпечення позову наведений у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 924/150/17.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, іншими заходами необхідними для забезпечення ефективного захисту.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункті 4 постанови № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, від 07.06.2022 у справі № 127/25378/21.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 виник спір з приводу визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову позивач посилався на те, що відповідачка погрожує продати спірну квартиру, що може ускладнити ефективний захист його прав у випадку визнання квартири спільною сумісною власністю.

Однак, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про вчинення відповідачкою будь-яких дії, спрямованих на відчуження спірної квартири.

Саме лише посилання на потенційну можливість вчинення відповідачкою недобросовісних дій без наведення відповідного обґрунтування та надання доказів на підтвердження зазначених обставин не свідчить про необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними й допустимими доказами необхідність вжиття заходів забезпечення позову, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-18, 149-150, 153, 154, 157, 158 ЦПК України, суддя,-

п о с т а н о в и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого дії адвокат Соколишина Леся Богданівна, про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Г. В. Булгакова