Провадження № 2/205/4973/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року м. Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Киричок Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Новокодацького районного суду міста Дніпра із вищевказаною позовною заявою.

В обґрунтування позову посилалася на те, що батьками малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2024 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2024 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.02.2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що з часу визначення розміру аліментів життєві обставини істотно змінились, підвищились ціни, знецінилась національна валюта. Вважає, що визначений рішенням суду розмір аліментів не відповідає фактичним витратам, необхідним для належного утримання дитини. Так, дитина з травня 2024 року відвідує приватний дитячий садок, вартість відвідування складає 12 000 грн. на місяць. Позивач несе витрати, пов`язані з харчуванням дитини, забезпеченням її необхідним одягом та взуттям, медичним обслуговуванням та іншими потребами, зокрема, дитина потребує спеціальних засобів гігієни для догляду за шкірою. Потреба у таких засобах зумовлена чутливою шкірою дитини, схильної до сухості, що має генетичний характер. Позивач змушена використовувати відкладені особисті заощадження, а згодом звертатися до кредитних зобов`язань, що створює додаткове фінансове навантаження та не є сталою чи прийнятною формою забезпечення потреб дитини в довгостроковій перспективі. В свою чергу, відповідач по справі офіційно не працевлаштований. Під час зустрічей з дитиною відповідач може здійснювати певні витрати на власний розсуд, зокрема, придбання іграшок. Однак, зазначені витрати є ситуативними, а не системними та не покривають базових потреб дитини у харчуванні, лікуванні, гігієні, освіті та проживанні. Відсутність офіційного працевлаштування не звільняє відповідача від обов`язку утримувати дитину. Станом на 30.06.2025 року відповідач сплатив аліментів на загальну суму 33 631 грн., всі інші витрати за дитину сплачує позивач, що створює надмірний фінансовий тягар та обґрунтовує необхідність у справедливому перерозподілі фінансових зобов`язань між батьками відповідно до принципу рівної участі в утриманні дитини.

Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить збільшити розмір аліментів, які стягуються із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача до 1/4 частини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття та в подальшому з індексацією.

Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 20.08.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження по справі та призначено судове засідання.

29.08.2025 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог та винести нове рішення, яким у зменшити розмір аліментів з 1/6 до 1/7 частини щомісячно на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 . В обґрунтування заперечень зазначив, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2022 року з нього стягуються аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 у розмірі 1/7 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.07.2022 року та до досягнення дитиною повноліття. На думку відповідача, позивач свідомо приховала факт наявності у відповідача ще однієї малолітньої дитини. Заборгованість з виплати аліментів на обох дітей у відповідача відсутня. Зазначає, що він постійно вказував на те, що донька ОСОБА_3 має право на безоплатне відвідування та харчування у державному дитячому садку, оскільки відповідач є учасником бойових дій. На теперішній час відповідач не має змоги оплачувати відвідування малолітньою дитиною приватного дитячого садочка, оскільки є безробітним. Звертає увагу суду, що позивач зневажливо ставиться до людей, які працюють в державних закладах освіти. В свою чергу, малолітня донька на початку 2024 року відвідувала КЗДО (ясла-садок) № 6 ДМР, який обладнаний якісним та міцним бомбосховищем, пройшов затвердження Дніпровською міською радою та допущений до роботи під час воєнного стану в Україні. Відповідач неодноразово відвозив та забирав дитину з дитячого садочка. Незважаючи на це, позивач у травні 2024 року повідомила відповідача, що переводить дитину до приватного дитячого садочка, оскільки її не влаштовує якість навчання в державному дитячому садочку та її дитина ніколи не буде у такому закладі. У своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував, що витрати на приватні заклади освіти, обумовлені лише бажанням одного з батьків, не є автоматичною підставою для збільшення аліментів. Звернув увагу суду, що дійсно. у грудні 2023 року малолітня донька перенесла операцію з видалення аденоїдів. Лікарів та лікарню знайшла бабуся дитини мати відповідача, та жодних коштів на операцію витрачено не було. В державній стаціонарній установі огляди, консультації на аналізи лікарі проводять безкоштовно. Позивач у позовній заяві вказує, що дитина потребує спеціальних засобів гігієни для догляду за шкірою, що зумовлено чутливою шкірою дитини, схильної до сухості, що має генетичний характер, однак відповідних доказів позивачем не надано. В свою чергу, відповідачем надано довідку, згідно якої сухості шкіри у нього ніколи не було. Також зазначив, що всі кошти, які були накопичені відповідачем за період спільного життя, позивач залишила собі, що підтверджується щорічними деклараціями за період з 2021 року по 2023 рік. Кошти, які були виплачені при народженні доньки та виплачувались щомісяця протягом трьох років не сторони не витрачали, а накопичували на банківському рахунку, приблизна сума 50 000 60 000 грн., які на даний час перебувають у розпорядженні позивача. 15.05.2024 року позивач продала автомобіль за 160 000 грн., кошти від продажу якого знаходяться у позивача. Окрім того, після розірвання шлюбу у позивача також залишився автомобіль «Mazda CX5», 2013 року випуску, придбаний відповідачем за кошти, які було отримано у кредит в АТ КБ «Приватбанк», який за усною домовленістю позивач повинна була використовувати для забезпечення комфортного пересування та життя малолітньої доньки. Разом з тим, у березні 2025 року, керуючись власними мотивами та особистим збагаченням, позивач продала зазначений автомобіль за 12 300 доларів США (504 000 тисячі гривень) та в подальшому розпорядилась грошовими коштами на власний розсуд. Сума невиплачених кредитних коштів складає 100 000 грн., та наразі АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. З лютого 2025 року позивач працює на посаді інспектора ППОП «КОРД» (стрілецький) ГУНП у Дніпропетровській області, та згідно штатного розкладу отримує заробітну плату у розмірі 30 000 грн. Позивач вводить суд в оману, зазначаючи у позовній заяві про те, що їй довелось використовувати відкладені особисті заощадження, оскільки приховує той факт, що такі заощадження були накопичені спільно з відповідачем за період сумісного проживання. Доказів отримання позивачем кредитних коштів матеріали справи не містять. Зазначає, що з 18.01.2024 року його притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 369-2 КК України, а 23.02.2024 року звільнено з лав Національної поліції України. 30.07.2024 року відповідача було затримано в порядку ст. 208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 255 КК України за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311 КК України, у зв`язку з чим він тривалий час перебував під вартою. Разом з тим, аліментні обов`язки виплачувались ним сумлінно та своєчасно.

08.09.2025 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив у якій вона зазначила, що інформація щодо дитячого садка наведена нею виключно для розуміння реального рівня витрат, які несе позивач, та підтвердження належних умов утримання нею дитини. Необхідність приватного садка була зумовлена обмеженим режимом роботи державних закладів, невідповідністю графіку роботи позивача та відсутністю стабільної участі відповідача у догляді за дитиною. Зазначила, що відповідач не орієнтується в житті дитини, не пам`ятає важливих обставин, пов`язаних з її вихованням, і свідомо подає суду неправдиві відомості, що є ще одним доказом його недобросовісної поведінки. Позовна заява про збільшення аліментів спрямована виключно на забезпечення рівних прав та інтересів усіх дітей і не порушує інтересів жодної з них. Посилання відповідача на можливість догляду за дитиною з боку його матері чи колишньої дружини є юридично безпідставними. Мати відповідача за останні чотири роки бачила дитину лише декілька разів і не брала участі у її вихованні. Жодних доказів своєї активної участі чи звернень щодо спілкування з дитиною відповідач не надав. Колишня дружина відповідача є сторонньою особою для дитини. Надання догляду з її боку не передбачено нормами чинного законодавства та не може бути розцінене як альтернатива виконанню відповідачем свого законного обов`язку щодо утримання дитини. Посилання відповідача на державні стаціонарні заклади є юридично некоректним. Державні стаціонарні заклади це лікарні, диспансери, госпіталі, де пацієнти перебувають на цілодобовому лікуванні та утримуються повністю або частково за рахунок держави. Натомість поліклініка не є стаціонарним закладом і надає виключно амбулаторну допомогу. Відтак твердження відповідача про «повне безкоштовне медичне обслуговування» не відповідає законодавству: згідно зі ст. 4 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», безоплатними є лише ті послуги, які включені до Програми медичних гарантій, тоді як інші витрати покладаються на пацієнта. Окрім того, разова допомога при народженні дитини та інші державні виплати були використані виключно за цільовим призначенням на потреби дитини і не можуть розглядатися як сімейні заощадження. Часткове фінансування витрат на дитячий садок було здійснено за рахунок продажу її автомобіля. У зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та відмовити відповідачу у прийнятті відзиву.

11.09.2025 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшли заперечення на відповідь на відзив у яких він, посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позов, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог та винести нове рішення, яким у зменшити розмір аліментів з 1/6 до 1/7 частини щомісячно на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 . Додатково зазначив, що його майновий стан значно погіршився, він втратив офіційну роботу, щомісячний дохід та стабільність. Офіційно зареєстрованого майна відповідач не має, автомобілями не користується. Відповідач володіє земельною ділянкою, яка здавалася в оренду та приносила дохід у розмірі 50 000 грн. на рік, однак на теперішній час вона перебуває в арешті згідно ухвали Печерського районного суду м. Києва. Відповідач має бажання брати участь у вихованні дитини, пропонував і пропонує свою допомогу позивачу, але на теперішній час фінансувати приватний дитячий садок не має змоги. Звертає увагу суду, що згідно довідки Другого Правобережного ВДВС від 03.09.2025 року, середня заробітна плата в Дніпропетровській області значно зросла і виплата аліментів буде становити 4 700 грн. на місяць. Звертає увагу суду, що звернення позивача до приватних лікарень є її особистим вибором та не підтверджено медичними направленнями.

19.09.2025 року відповідач ОСОБА_2 просив долучити до матеріалів справи докази, які підтверджують систематичні зустрічі з дитиною, а також банківські переведення аліментів за вересень 2025 року.

Позивач ОСОБА_1 письмово просила судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 письмово просив судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги не визнав, просив залишити частку аліментів у розмірі 1/6.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 10.10.2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2024 року було розірвано (а.с. 37-39).

Батьками малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 35).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2022 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини було задоволено, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/7 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.07.2022 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 56-57).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2024 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.02.2024 року та до досягнення дитиною повноліття, що не заперечувалось відповідачем.

Із копії довідок від 27.06.2025 року вбачається, що ОСОБА_3 , з 02.09.2024 року навчається в Stem-садочку Invertor, та за період з 08.2024 року по 05.2025 року здійснено платежі у загальному розмірі 99 000 грн., та за харчування у загальному розмірі 25 000 грн., платником послуг є ОСОБА_1 (а.с. 26, 27).

Матеріали справи містять копії квитанцій, платник ОСОБА_1 , з призначенням платежу «оплата за послуги ЦРД «Kin Top», «оплата за садочок» (а.с. 12, 16-20).

Заборгованість за сплати аліментів , станом на 26.08.2025 року у відповідача ОСОБА_2 відсутня, що підтверджується копією розрахунку заборгованості Другого Правобережного ВДВС (а.с. 58-59).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу відповідача із Пенсійного фонду України, за звітний рік 2023 відповідачу ОСОБА_2 нараховано 576 273,03 грн., тоді як за звітний 2024 рік 80 080,21 грн. (а.с. 73-74).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу відповідача із Пенсійного фонду України, за звітний рік 2024 позивачу ОСОБА_1 нараховано 243 219,35 грн., тоді як за звітний 2025 рік (7 місяців) 254 491,52 грн.

Відповідач ОСОБА_2 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , дата видачі 12.07.2023 року (а.с. 75).

03.01.2025 року було внесено відомості про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення. передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 87).

Позивач ОСОБА_1 дійсно проходить службу в ППОП «КОРД» (стрілецький) ГУНП у Дніпропетровській області на посаді старшого інспектора відділення моніторингу та контролю інспектора, що підтверджується відповідною довідкою.

Щодо вимоги, викладеної відповідачем ОСОБА_2 у п. 2 прохальної частини відзиву на позовну заяву, суд звертає увагу, що зустрічного позову відповідачем заявлено не було, а тому вимоги, викладені відповідачем у п. 2 прохальної частини відзиву на позовну заяву, щодо зменшення розміру аліментів з 1/6 до 1/7 частини суд не розглядає.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1979 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 798XII (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою для застосування національними судами, вбачається, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим.

Частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, яке виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду.

Зокрема, ст. 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є, як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

Згідно із ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як у бік погіршення так і у бік покращення.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Така ж позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що вирішуючи питання про збільшення розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення здоров`я та інші обставини, передбачені законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року (справа №759/22898/20) зазначено, що у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги для зменшення розміру аліментів. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Таким чином, особа, яка одержує аліменти одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просила збільшити розмір аліментів, які стягуються із відповідача на підставі рішення суду, посилаючись на те, що визначений до сплати попереднім рішенням суду розмір аліментів є недостатній для задоволення потреб дитини на теперішній час, збільшення витрат на утримання дитини у зв`язку із зростанням цін на продукти та одяг, інфляцією, відвідуванням дитиною приватного дитячого садочка, а також потребою дитини у спеціальних засобах гігієни для догляду за шкірою, яка є чутливою та схильна до сухості.

Суд враховує, що у справах за позовом стягувача аліментів про збільшення розміру аліментів саме стягувач має надати докази на підтвердження тих обставин, на які посилається у своїх доводах у позові, зокрема, не лише про те, які доходи платник аліментів має на час розгляду питання про збільшення аліментів, а й які він мав доходи на час ухвалення рішення про стягнення аліментів для порівняльного аналізу.

При цьому, суд має виходити з матеріального становища обох сторін.

У даному випадку тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону, покладається саме на позивача, яка звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, повинна довести обставини, які мають істотне значення та є підставою для збільшення розміру аліментів.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу відповідача із Пенсійного фонду України, за звітний рік 2023 відповідачу ОСОБА_2 нараховано 576 273,03 грн., тоді як за звітний 2024 рік 80 080,21 грн. (а.с. 73-74).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу відповідача із Пенсійного фонду України, за звітний рік 2024 позивачу ОСОБА_1 нараховано 243 219,35 грн., тоді як за звітний 2025 рік (7 місяців) 254 491,52 грн.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що матеріальний стан відповідача погіршився, тоді як матеріальний стан позивача покращився.

Позивачем не доведено, що відповідач отримує дохід, який значно покращив його матеріальне становище з моменту ухвалення рішення суду про стягнення аліментів та надає йому можливість сплачувати аліменти у новому, більшому розмірі.

Доказів того, що змінилось матеріальне становище або сталися зміни в здоров`ї платника або одержувача аліментів, чи наявні інші випадки для збільшення розміру аліментів, передбачені СК України, суду не надано.

Відомостей про погіршення чи покращення стану здоров`я сторін по справі матеріали справи не містять.

Який дохід отримує відповідач за звітний період 2025 року матеріали справи не містять, клопотання про витребування відповідної інформації стороною позивача не заявлено.

Ті обставини, що дитина на теперішній час збільшилися витрати позивача на утримання дитини не є обставиною, у розумінні ст. 192 СК України, яка сама по собі надає право на збільшення розміру аліментів.

Крім того, позивач, посилаючись на те, що встановлений судом розмір аліментів є недостатнім для забезпечення потреб дитини, не вказує та не доводить належними, достовірними та допустимими доказами, який розмір витрат потребує дитина щомісячно. Позивачем не доведено необхідності стягнення саме такого розміру аліментів на утримання дитини, враховуючи, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Суд звертає увагу, що позивач, посилаючись на понесення додаткових витрат у зв`язку з необхідністю дитини у спеціальних засобах гігієни для догляду за шкірою, не позбавлена права звернутись до суду з позовом щодо стягнення таких витрат із відповідача.

В свою чергу, аліментні платежі необхідні аби забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Таким чином, суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Законом України від 03.07.2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто, законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Зазначене відображено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, провадження № 61-51сво18.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані та здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивач від сплати судового збору звільнена на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у задоволенні позовних вимог було відмовлено, тому судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 141, 180-181, 192, 273 СК України, ст. ст. 4, 12-13, 76, 77-82, 89, 141, 247, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів відмовити.

Судові витрати по справі у вигляді судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 29 вересня 2025 року.

Суддя: Федотова В.М.