Справа № 346/3038/24
Провадження № 22-ц/4808/1142/25
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

секретар Петрів Д. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гресько Василя Васильовича на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2025 року у складі судді Калинюка О. П., ухвалене у м. Коломиї Івано-Франківської області, повний текст якого складено 28 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Антонюк Оксани Василівни про усунення від права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 26 серпня 1994 року до 29 липня 2023 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Фару, Португальської республіки. Після смерті чоловіка, вона перевезла його тіло на територію України де поховала в с. Черемхів Коломийського району Івано-Франківської області.

Вказувала, що з метою оформлення спадщини після смерті чоловіка, яка складалася із житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , вона звернулася до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О. В., у зв`язку з чим останньою було відкрито спадкову справу № 71244821. Після прийняття нею спадщини до вказаного нотаріуса звернулася також і дочка чоловіка від першого шлюбу - відповідачка ОСОБА_2 , на користь якої ОСОБА_3 склав заповіт.

Позивачка ОСОБА_1 зазначала, що чоловік, починаючи з червня 2015 року хворів, отримав І «Б» групу інвалідності, потребував стороннього догляду, у зв`язку з чим вона попросила здійснювати тимчасовий догляд за ним відповідачку ОСОБА_2 , оскільки сама тривалий час перебувала на заробітках за межами України. Починаючи з 14 грудня 2016 року, відповідачка перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Коломийської РДА як одержувач компенсаційної виплати особі, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю, однак жодної допомоги з її боку ОСОБА_3 не отримував.

ОСОБА_1 стверджувала, що її чоловік залишився у безпорадному стані без жодного догляду, у зв`язку з чим вона перевезла його ІНФОРМАЦІЯ_2 до Португалії, де він й помер.

Посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_2 ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_3 , який перебував у безпорадному стані, позивачка ОСОБА_1 просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування прав та обов`язків, що відкрилися як спадщина після смерті ОСОБА_3 та стягнути на її користь сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду, представник ОСОБА_1 адвокат Гресько В. В., посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягнути з відповідачки судові витрати.

Представник скаржниці вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено вчинення відповідачкою умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, оскільки власне судом встановлено, що ОСОБА_3 в період з 25 листопада 2016 року по день смерті перебував у безпорадному стані та потребував стороннього догляду. А тому, представник ОСОБА_1 вважає, що обставина перебування спадкодавця в безпорадному стані була доведена позивачкою.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що потреба спадкодавця в отриманні допомоги саме від відповідачки підтверджується листом Управління соціального захисту населення Коломийської РДА від 18 березня 2024 року №734/16-07/14, заявою про призначення ОСОБА_2 компенсаційної виплати як особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи від 14 грудня 2016 року, рішенням про призначення допомоги від 22 грудня 2016 року, заявою ОСОБА_3 від 05 грудня 2016 року про надання згоди на догляд, заявою ОСОБА_2 про припинення виплати від 15 травня 2017 року.

На думку адвоката Гресько В. В., написання заяви спадкодавцем про надання згоди на його догляд зі сторони відповідачки свідчить про те, що він за життя просив та потребував отримання допомоги саме від цієї особи, а факт отримання відповідачкою компенсації по догляду за ним безумовно свідчить про її обов`язок здійснювати догляд за ним.

Також судом першої інстанції не враховано того, що факт звернення відповідачки до органів соціального захисту за призначенням їй компенсації по догляду за хворим батьком є доказом того, що вона мала реальну матеріальну та фізичну спроможність надавати таку допомогу. Більш того, в неї була відсутня інша зайнятість, яка б перешкоджала їй виконувати взятий на себе обов`язок по догляду за батьком, про що вона вказала на звороті заяви про призначення їй компенсації від 14 грудня 2016 року.

Судом першої інстанції не було взято до уваги показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які вказували, що з грудня 2016 року по березень 2017 року відповідачка не здійснювала жодного догляду за своїм батьком. Зазначені покази свідків, на думку представника скаржниці, доводять факт бездіяльності відповідачки, який проявився у нездійсненні нею догляду за своїм паралізованим батьком, тобто її винну поведінку.

Представник позивачки вважає, що показання вищезазначених свідків узгоджуються між собою та із письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для їх відхилення.

Адвокат Гресько В. В. також не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності потреби спадкодавця у постійному догляді зі сторони відповідачки в період з 2017 року і по день смерті, оскільки законодавство не містить вказівки на те, що ухилення від надання допомоги має відбуватись саме безпосередньо перед смертю спадкодавця.

Крім того, представник ОСОБА_1 зазначає, що на противагу доводів сторони позивачки, стороною відповідачки не було надано жодних належних,допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б спростовували позицію сторони позивачки.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Греська В. В., які просили скаргу задовольнити, пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Горина В. М., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін з огляду на наступне.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності підстав для усунення відповідачки від права на спадкування за законом після смерті її батька.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка та ОСОБА_3 з 26 серпня 1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с . 24).

ОСОБА_3 з 02 по 19 червня 2015 року, з 24 жовтня по 04 листопада 2016 року перебував на лікуванні в КНП «Отинійська районна лікарня» з діагнозами: стенокардія напруги, ФК Ш (дестабілізація 02 - 05 травня 2015 року); кардіосклероз дифузний та вогнищевий (нижній, задньо-базальний, нижньо-перегородковий (12 травня 2015 року); транзиторна ЕС-шлуночкова та з AV -вузла, ХСН-ПА, ФК-Ш зі збереженою систолічною функцією лівого шлуночка; стан після перенесеного церебрального ішемічного інсульту (28 липня 2016 року) в лівій гемісфері головного мозку; правобічна геміплегія; моторна афазія; дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст., змішана з вестибуло-цефалгічним синдромом (а.с. 25, 27).

З 28 липня по 25 серпня 2016 року ОСОБА_3 перебував на лікуванні у КНП «Коломийська центральна районна лікарня» з діагнозом: гострий церебральний ішемічний інсульт в лівій гемісфері головного мозку; правобічна геміплегія; афазія (а.с. 26).

Вищевказані захворювання ОСОБА_3 спричиняють інвалідність з постійним зниженням працездатності (а.с. 32).

Згідно з довідкою до акту медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0789571, індивідуальної програми реабілітації інваліда № 1877 та пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 ), 25 листопада 2016 року ОСОБА_3 встановлено І «Б» групу інвалідності на підставі загального захворювання, без переогляду (а.с. 28-30).

03 березня 2017 року ОСОБА_3 виїхав за межі України та проживав в Португальській Республіці разом із позивачкою як член родини громадянина Європейського Союзу (а.с. 33-25, 38).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 40).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За вимогами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У частинах першій та п`ятій статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ (частини п`ята, шоста статті 1224 ЦК України).

Верховний Суд у постановах від 18 лютого 2025 року в справах № 444/2061/23, від 26 червня 2023 року в справі № 466/6613/20, від 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15 та інших виснував, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Такий висновок викладено в постановах Верховного Суду 18 лютого 2025 року в справі № 444/2061/23, від 15 березня 2023 року в справі № 759/8653/17, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц та інших.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, за життя ОСОБА_3 мав тяжку хворобу, після перенесеного інсульту не міг рухатися та розмовляти, що підтверджується витягами з історії хвороби № 939, 1603 (а.с. 25, 27) та довідкою МСЕК серії АВ № 0789571, відповідно до якої ОСОБА_3 встановлено І «Б» групу інвалідності та визначено, що він потребує постійного стороннього догляду (а.с. 28).

Із показань свідка ОСОБА_4 , сина позивачки, в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що він проживав разом із вітчимом ОСОБА_3 в одному будинку та до грудня 2016 року здійснював догляд останнього. В цьому йому також допомагав чоловік відповідачки ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_8 також підтвердила суду першої інстанції, що ОСОБА_7 допомагав доглядати ОСОБА_3 . Відповідачка у період з липня 2016 року по березень 2017 року також кілька разів на тиждень відвідувала батька та доглядала його.

Свідок ОСОБА_9 , донька відповідачки, також підтвердила, що її мати ОСОБА_2 разом із своїм чоловіком ОСОБА_7 приймали участь у догляді за ОСОБА_3 .

Із показань свідка ОСОБА_6 вбачається, що догляд за ОСОБА_3 здійснювали як його пасинок ОСОБА_4 , так і ОСОБА_7 .

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про не надання позивачкою належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається в своїй позовній заяві. Позивачкою не доведено винної поведінки відповідачки та обставин свідомого ухилення останньою від надання допомоги хворому батькові ОСОБА_3 .

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права й фактично зводяться до переоцінки досліджених судом доказів.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гресько Василя Васильовича - залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта