Справа № 646/2261/24
№ провадження 2/646/1034/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.09.25 м.Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова

у складі: головуючого судді Білінської О.В.

за участю секретаря судового засідання Тихоновської Г.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Книша А.Л.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дзюбенко Анатолій Петрович, про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення право власності на нерухоме майно, та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування від 25.10.2023 року, укладений між позивачем та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дзюбенком А.П.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.10.2023 р, припинивши право власності відповідача на житловий будинок, який був об`єктом договору дарування; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що в останньої є два сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 31.08.1994 року народились ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (відповідач), батьком яких є син позивача ОСОБА_4 . Позивач зауважила, що вона разом із чоловіком з початку 2000-х років займались підприємницькою діяльністю. 20.06.2002 року позивач за договором дарування набула спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Коли син позивача - ОСОБА_4 розлучився, його діти (онуки позивача) почали проживати з позивачем та її чоловіком. Після смерті ОСОБА_4 позивач здійснювала часткове фінансове забезпечення своїх онуків. Так, позивач зазначає, що за її підтримки, зокрема фінансової, відповідач закінчив навчання в Харківському національному університеті імені В.Н. Каразіна, проходив стажування у юридичній компанії, проводив передвиборчу компанію та балотувався в депутати Харківської міської ради, працював у ПрАТ, набув права власності на нерухоме майно на загальну суму понад 300 тис. доларів США. 05.12.2016 року чоловік позивача заповів онуку (відповідачу) нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 . 26.12.2016 року відповідач набув права власності на земельну ділянку та будинок за вказаною адресою. Позивач зауважила, що за її життя вона достатньо допомогла відповідачу та відчужувати спірний будинок на його користь наміру не мала. В 2018 році після смерті чоловіка, позивач намагалась продати будинок у якому проживала та переїхати у спірний будинок. 08.11.2022 року позивач заповіла все майно своєму сину ОСОБА_3 . В 2023 році позивач дізналась, що документи на спірний будинок не оформлені належним чином. 03.07.2023 позивач уклала з ФОП ОСОБА_6 договір про надання юридичних послуг, предметом якого було, зокрема, юридичний супровід оформлення за клієнтом права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що отримала відповідь про те, що оформлення права власності не може бут здійснено, у зв`язку із відсутністю необхідних документів. Наприкінці літа 2023 року ОСОБА_2 , дізнавшись, що право власності на спірне майно не оформлено, запропонував позивачу допомогу в оформленні права власності, взяв документи та повідомив, що зробить все самостійно. Позивач зазначає, що її 25.10.2023 року ОСОБА_2 відвіз, як потім з`ясувала позивач, до нотаріуса, проінструктувавши, щоб позивач нічого нікому не казала, не задавала питань, а лише підписала документи, які їй будуть надані. Через декілька днів, ознайомившись зі змістом наданої копії, позивач дізналась, що 25.10.2023 року було укладено спірний договір дарування. Позивач зауважує, що наміру відчужувати відповідачу майно вона не мала, відповідач скористався довірою та родинними зв`язками, навмисно ввів в оману щодо обставин, які мають істотне значення, внаслідок чого став власником належного позивачу майна, чим завдав душевних страждань та спричинив моральну шкоду. У зв`язку із викладеним позивач просила визнати договір дарування недійсним на підставі ч. 3 ст.203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 230 ЦК України

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову, вказав, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Зауважив, що він був найближчим родичем позивача та надавав їй підтримку та допомогу, брат відповідача - ОСОБА_5 вже давно не має стосунків з позивачем, а син позивача - дядько відповідача, перебуває у виправній колонії, адже з 10.11.1998 р. вироком суду був засуджений до смертної кари, а у 2000 р. дане покарання було змінено на довічне позбавлення волі. Так, відповідач вказує, що нерухоме майно, що знаходиться на АДРЕСА_1 , включаючи будинки з номерами 1 і 1-А, фактично належали батьку відповідача. Весною 2023 року між відповідачем і позивачем була укладена усна угода, згідно з якою домоволодіння за спірним договором на АДРЕСА_1 , поруч з сусідньою ділянкою, якою володіє відповідач з 2016 року (вулиця Кар`єрна 1-А), мало бути відчужено на ім`я відповідача. Обидва домоволодіння на АДРЕСА_1 були об`єднані спільними інженерно-комунікаційними мережами. Відповідач зазначає, що домоволодіння зазнало суттєвих перебудов з 2002 року і потребувало переоформлення всієї технічної документації, саме тому, 19.04.2023 року позивачем на ім`я відповідача була надана довіреність з правом відповідача щодо повного супроводу по оформленню необхідної технічної документації та реєстрації домоволодіння по АДРЕСА_1 . Після того, як необхідна документація була готова, відповідно до попередніх домовленостей, позивач і відповідач уклали угоду щодо дарування нерухомого майна. Проте, через тиждень після укладання договору, позивач повідомила відповідачу, що не може розповісти про укладений договір дарування своєму сину, у зв`язку із чим запропонувала відповідачу виплатити 10 000 доларів США, з метою надання вказаних грошових коштів сину позивача, тим самим пом`якшити його реакцію щодо вчинку позивача і сказати, що фактично домоволодіння було отримано внаслідок його купівлі. Після відмови відповідача від запропонованого варіанту, позивач вказала, що відповідач повинен повернути спірний об`єкт нерухомості, оскільки вона не бажає псувати відносини із сином і втратити з ним спілкування через його образу. Відповідач зауважує, що позивач вирішила викривити дійсні обставини підписання договору дарування та почала розповсюджувати історію про обман усім своїм знайомим, щоб відвернути негативну реакцію свого сина від вчиненого нею правочину дарування і зробити вигляд, що її обманули. Також, відповідач вказав, що ОСОБА_1 у своєї позовної заяви звертала увагу на тому, що була засновницею ряду товариств та організацій, деякі з них спеціалізувалися на наданні юридичних та нотаріальних послуг, зокрема позивачка протягом останніх 8 років, як мінімум, 9 разів користувалась нотаріальними послугами різних нотаріусів у різних регіонах України. Це свідчить про те, що ніяких сумнівів щодо наявності у позивача повного обсягу цивільної дієздатності немає. Крім того, посилання позивача на те, що вона не зрозуміла одразу, що приїхала до нотаріуса є абсурдним, оскільки позивач 19.04.2023 була у кабінеті нотаріуса Дзюбенко А. П., коли засвідчувала довіреність на ім`я відповідача, а назва договору «ДАРУВАННЯ», прописана великими літерами на першій сторінці документу, який підписала ОСОБА_1 . Таким чином, маючи повний обсяг цивільної дієздатності, позивачка не має жодної підстави стверджувати, що не знала, який документ підписує. Також, відповідач зазначає, що викладені у позовній заяві обставини мають суперечливості, зокрема те, що «наприкінці літа 2023 року відповідач дізнався про неоформлені документи», хоча 19.04.2023 року на ім`я відповідача позивачем була надана довіреність для оформленню технічної документації та реєстрації домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій заперечував проти обставин, викладених у відзиві на позов, підтримав позовні вимоги, вказав, що позивач намагається відвести увагу суду від належного предмету доказування та акцентує увагу не на наявності чи відсутності підстав для визнання правочину недійсним, а на спростуванні викладеного у позовній заяві опису відносин, що склалися у сім`ї. Крім того, незалежно від обсягу цивільної дієздатності, особі пенсійного віку важче сприймати та аналізувати обставини, через що їх і віднесено Державною до захищеної категорії громадян. Посилався на те, що відповідач замовчує про надані ним позивачу перед укладенням спірного договору інструкції, яким слідувала позивач, позивачу було надано на підпис відкритий останній аркуш документа, який вона підписала, а тому позивач не знала, що підписує.

Відповідач подав заперечення, в яких зазначено, що обставини наявності обманних дій, які мають істотне значення, має доводити позивач. Крім того, посилання на похилий вік позивача та на стан здоров`я є недоречним, оскільки разом із відзивом було надано виписки з клініки ДОКАРТ, де зазначені результати обстеження ОСОБА_1 і де чітко вказано, що станом на дату огляду (дата огляду відбулась 21.09.2023, тобто близько за місяць до укладення договору дарування) пацієнтка має задовільний стан і її свідомість є ясною. Такий саме стан вона мала і у червні 2023 року, що засвідчено такою самою довідкою. Відповідач посилався на Постанову Верховного Суду 15.03.2023 р. по справі № № 288/1366/21 , відповідно до якої підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення. Та свідки, яких просить допитати позивач, не були присутні в момент вчинення правочину, а саме - в момент підписання спірного договору у нотаріуса.

Позивач, представник позивача адвокат Книш А.Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дзюбенко А.П. у судове засідання не з`явився, подав суду пояснення, в яких просив розгляд справи проводити за його відсутності, зауважив, що в ході попередньої розмови з позивачем та відповідачем та роз`яснення ним наслідків нотаріальної дії, нотаріус впевнився щодо дійсності намірів укласти саме договір дарування. У зв`язку із викладеними, третя особа вважав, що позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, покази свідків, з`ясувавши всі фактичні обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 25.10.2023 року між ОСОБА_1 , як дарувальником, та ОСОБА_7 , як обдаровуваним, укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дзюбенко А.П., зареєстровано в реєстрі за №525. За вказаним договром ОСОБА_1 передає безоплатно у власність, а ОСОБА_2 приймає у дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначила, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина першастатті229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею230 ЦК України.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц, від 02.10.2019 у справі № 140/2589/15-ц, від 06.04.2020 у справі № 293/780/18, від 28.04.2020 у справі № 263/16688/17, від 11.09.2024 у справі № 697/1148/23, від 04.12.2024 у справі № 761/6243/19.

В судовому засіданні було допитано в якості свідка позивача ОСОБА_1 , яка пояснила, що в день укладання спірного договору приймала ліки, призначені лікарем, підписані документи не читала та зауважила, що українською мовою читати не вміє. Крім того, свідок зазначила, що 08.03.2023 року перенесла інфаркт.

Суд приймає до уваги те, що позивач ОСОБА_1 з 08.03.2023 року по 15.03.2023 перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: гострий інфаркт міокарда, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 9.3854, наданою у відзиві відповідачем. Разом з тим, згідно повторних консультацій терапевта (кардіолога) від 01.06.2023, 21.09.2023 року, стан пацієнта ОСОБА_1 був задовільним, свідомість ясна (т.1, а.с.144б 145а).

Посилання ОСОБА_1 про те, що вона не читає українською мовою, не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту оспорюваного договору дарування відомо, що сторони правочину засвідчили, що вільно володіють українською мовою, що дає їм можливість правильно прочитати і зрозуміти сутність цього договору. Крім того, у матеріалах справи містяться й інші укладені українською мовою правочини, стороною яких був позивач (в тому числі видані ним довіреності), а саме: договори оренди житлових приміщень від 24.12.2021 року та 27.12.2021 року; заповіт від 08.11.2022 р, договір про надання юридичних послуг від 03.07.2023 р. (том 1, а. с. 72-78).

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що знає родину позивача з 1975 року, позивач має поганий стан здоров`я, який дуже погіршився після перенесеного 2 роки тому інфаркту. Свідок пояснила, що позивач ніколи не мала наміру дарувати будинок відповідачу. ОСОБА_1 зателефонувала свідку після укладання договору дарування та повідомила, що онук її обманув.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що перебуває у дружніх стосунках з позивачем. Позивач в 2023 році повідомила, що хоче узаконити будинок у нотаріуса, а через деякий час повідомила, що підписала документи, але виявилось, що підписаний був саме договір дарування. Крім того, свідок вказала, що у ОСОБА_1 погіршений стан здоров`я, а після інфаркту позивач погано розмовляла.

Також, в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_10 , яка є дружиною відповідача та яка повідомила, що з 2015 року разом із відповідачем проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Пояснила, що вона разом із чоловіком були ініціаторами складення довіреності та укладання договору дарування для здійснення в подальшому підприємницької діяльності із використанням будинку.

При наданні оцінки показанням свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , суд враховує, що вказані свідки не є сторонами оспорюваного правочину, тому не могли володіти інформацією щодо обставин вчинення правочину, які мають істотне значення для його укладення.

Крім того, суд зазначає, що долучені позивачем договори оренди господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційні документи юридичної особи, виписки по банківській картці не є доказами по справі, оскільки не стосуються предмету позову.

Також, в судове засідання в якості свідка викликалась третя особа приватний нотаріус Дзюбенко А.П.

Як убачається зі змісту ч.ч. 1, 5ст. 53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 43цього Кодексу.

Так, ст.43ЦПК України передбачено, зокрема, право учасника справи подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Водночас суд зауважує, що, зважаючи на положення ч.3 ст. 13 ЦПК України, яка передбачає, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, неявка третьої особи у судові засідання, не можуть вважатись недобросовісним виконанням процесуальних обов`язків. Крім того, третьою особою надавались письмові пояснення у справі.

Відповідно до п. 1 Гл. 4 Розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених ст. 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, ї наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Укладаючи оспорюваний договір дарування, сторони були дієздатними та підтверджували, що умови договору їм зрозумілі, відповідають реальній домовленості сторін, правові наслідки правочину, зокрема умови щодо переходу права власності на предмет договору, викладені чітко. Доказів невиконання нотаріусом вищевказаних вимог матеріали справи не містять.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що зміна рішення дарувальника або ставлення його до наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність.

При вирішенні даного спору суд приходить до висновку, що доводи позивача про вчинення правочину під обманом є безпідставними і не знайшли свого підтвердження. Крім того, позивачем не надано суду жодних достатніх доказів в підтвердження обставин того, що на час укладення оспорюваного договору вона неправильно сприймала предмет чи інші істотні умови правочину, знаходилась під дією медичних препаратів, які б могли змінити її свідомість, вплинули на сприйняття обставин та її волевиявлення, була під тиском чи введена в оману щодо істотних умов укладеного правочину чи мала на меті укласти інший правочин. Крім того, позивачем не заявлялись клопотання про призначення у справі експертиз, зокрема, судової психолого-психіатричної, відомостей, що позивач перебуває на обліку у психоневрологічному чи наркологічному диспансерах, матеріали справи не містять. Будь-яких доказів того, що відповідач повідомляв позивачу інформацію, яка не відповідає дійсності, або замовчував обставини, що мали істотне значення для укладення правочину, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких позивача начебто введено в оману, по справі не встановлено.

У зв`язку із викладеним, позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним задоволенню не підлягають. Також, враховуючи те, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення похідних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності, стягнення з відповідача моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Таким чином, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Крім того, ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.03.2024 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо відчуження житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , до набрання законної сили судовим рішенням у справі.

Відповідно до ч.9,10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Керуючись ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дзюбенко Анатолій Петрович, про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення право власності на нерухоме майно, та відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо відчуження житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , вжиті ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.03.2024 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а у разі його ухвалення за відсутності учасників справи- в той же строк з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано- після закінчення апеляційного провадження.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

Третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дзюбенко Анатолій Петрович, АДРЕСА_4 .

Суддя О.В. Білінська