КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 557/811/24

номер провадження: 22-ц/824/11278/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року у складі судді Сирбул О.Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Офісу Генерального прокурора, Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним засудженням та доведенням до самогубства,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), Офісу Генерального прокурора, Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним засудженням та доведенням до самогубства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 липня 2016 року слідчим Головного управління Національної поліції України в місті Києві відповідно до ст. 214 КПК України внесено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.2 ст.156 КК України та зареєстровано кримінальне провадження № 0007777.

Позивач вказував, що ОСОБА_2 звинувачувався у тому, що він, діючи умисно, переслідуючи сексуальний мотив, маючи намір вчинити розбещення своєї малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , готуючись до вчинення вказаного злочину приблизно о 15 год 00 хв. 16 червня 2016 року зняв та заселився до номеру № НОМЕР_1 в готелі «Мислівський двір», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Того ж дня приблизно о 17 год 00 хв. ОСОБА_2 прибув до дошкільного навчального закладу № 248, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , звідки, відповідно до попередньої домовленості із ОСОБА_4 забрав їхню спільну малолітню дочку ОСОБА_5 та повіз її до вищевказаного готелю «Мисливський двір». Реалізуючи свій злочинний умисел, приблизно у період часу з 18 год 00 хв. до 19 год 00 хв. 16 червня 2016 року ОСОБА_2 , переслідуючи сексуальний мотив та мету задоволення своєї статевої пристрасті, знаходячись у № 206 готелю «Мисливський двір» по АДРЕСА_1 наодинці зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_3 достовірно знаючи, що остання не досягла чотирнадцятирічного віку, використовуючи психологічний тиск та залякування у вигляді погроз позбавити можливості спілкування з матір`ю, вчинив щодо малолітньої ОСОБА_3 розпутні дії, які виразились в оголенні та демонстрації свого статевого органу, а також торканні руками та губами її статевих органів. Таким чином, з позиції органів досудового слідства ОСОБА_2 вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.156 КК України.

Зазначав, що 06 липня 2016 року ОСОБА_2 та його адвокату надано доступ до матеріалів досудового слідства. 17 квітня 2018 року відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва щодо ОСОБА_2 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Кримінальне провадження направлено для розгляду до Дарницького районного суду міста Києва.

Указував, що вироком Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року у справі № 75313113/18 визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 156 КК України та призначено йому покарання у вигляді шести років позбавлення волі. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 280 000 грн 00 коп., витрати на правову допомогу в сумі 48 295 грн 00 коп., витрати судового збору в сумі 4 200 грн 00 коп.

Зазначав, що ухвалою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року вирок Дарницького районного суду залишено без змін.

Позивач вказував, що 12 жовтня 2020 року ОСОБА_2 покінчив життя самогубством та залишив посмертну записку, в якій в своїй смерті звинуватив, в тому числі, слідчого поліції, що проводив досудове розслідування, представника прокуратури, які за його думкою сфальсифікували документи у справі та корумпованих суддів, які спираючись на неналежні докази винесли злочинні вироки. Дані особи заплямували його чесне ім`я і відбувати покарання за такий злочин, якого він не вчиняв.

Вказував, що постановою Верховного Суду від 17 січня 2023 року касаційну скаргу захисника задоволено. Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року щодо ОСОБА_2 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини.

Зазначав, що він є батьком покійного ОСОБА_2 та прийняв спадщину після його смерті. Душевні і психічні страждання ОСОБА_2 виразились в ситуації незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.156 КК України в тому, що його звинуватили у вчиненні тяжкого злочину відносно його рідної малолітньої дитини, якій на той час було біля трьох років, в абсурдності висунутого звинувачення, як має почувати себе батько дитини, якого звинуватили у такому злочині, який знає, що такого не вчиняв, що це помста так званої дружини за допомогою правоохоронних органів держави, в упередженості та непрофесійності посадових осіб, які провадили досудове та судове слідство та здійснювали прокурорський нагляд, в грубих та умисних порушеннях чинного законодавства, на які вказав Верховний Суд, в безсиллі перед неадекватними людьми в правоохоронній системі, яким «закони не писані». В розчаруванні і неможливості довести свою невинуватість, в розбіжності задекларованих прав людини і дійсності при їх дотриманні у державі Україна, у відношенні людей, які знали про кримінальне провадження і в чому він звинувачується і враховуючи особливість правопорушення упереджено відносились до нього, у втраті морального авторитету, у психологічному тиску зі сторони працівників правоохоронних органів, у порушенні психологічного спокою. Факт незаконного притягнення пригнічував його та ставив у незручне становище при спілкуванні з оточуючими, сусідами, рідними, оскільки він втратив репутацію, довіру та повагу.

Враховуючи викладені обставини, позивач вважає, що наявні підстави для відходу від мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, проведення обшуків, арешту, визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» і стягнути завдану йому моральну шкоду в подвійному розмірі, тобто в сумі 1 500 000 грн 00 коп., що є належним розміром відшкодування.

Також ОСОБА_1 вказує, що смерть його сина стала прямим наслідком незаконних дій правоохоронних органів, які безпідставно притягнули його до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 156 КК України, утримували під вартою та проводили незаконні обшуки. Після того як кримінальне провадження було закрито і встановлено, що син злочину не вчиняв, ніхто з посадових осіб не поніс відповідальності, не визнав провини та не вибачився. За таких обставин позивач вважає, що держава має відшкодувати йому завдану моральну шкоду у розмірі 13 500 000 грн 00 коп., оскільки саме дії державних органів призвели до самогубства його сина. Зазначає, що смерть єдиної дитини спричинила йому та його дружині надзвичайно тяжкі душевні й психічні страждання, а саме, після трагедії він повністю втратив зір на ґрунті психологічного стресу, втратив сенс життя й тримається лише завдяки прагненню домогтися справедливості. Розмір компенсації позивач визначив, орієнтуючись на виплати, які держава здійснює сім`ям загиблих військовослужбовців, наголошуючи, що смерть його сина з вини держави не може оцінюватися дешевше, ніж загибель громадянина, який загинув під час захисту країни.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив:

стягнути з Державного казначейства України на свою користь 1 500 00 грн 00 коп. за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне засудження, незаконне застосування запобіжного заходу тримання під вартою, незаконні обшуки його сина ОСОБА_2 ;

стягнути з Державного казначейства України на свою корить 13 500 000 грн 00 коп. за доведення до самогубства його сина ОСОБА_2 відповідачами у справі незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 156 КК України;

стягнути судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 228 000 грн 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить його в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що законом не передбачено можливості переходу права на відшкодування моральної шкоди до спадкоємців у разі смерті громадянина.

Вказує, що у даному випадку позивач не може вважатися правонаступником свого сина у питанні стягнення моральної шкоди, завданої дією чи бездіяльністю органу досудового розслідування померлому, оскільки особисті немайнові права не входять до складу спадщини (п.1 ч.1 ст.1219 ЦК України), а тому відсутні підстави для відшкодування такої шкоди на користь позивача на підставі ст.1176 ЦК України.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача моральну шкоду, діючи всупереч нормам матеріального права, що відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення в цій частині.

Окрім того, вказує, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позов до Офісу Генерального прокурора, оскільки Офісом Генерального прокурора у відзиві зазначалося, що ним не здійснювалось процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадження № 000777, протиправність дій або бездіяльності судом не визнавалась. Тому вважає, що Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у справі. Судом першої інстанції в описовій частині оскаржуваного рішення, з посиланням на відзиви Міністерства внутрішніх справ України та Офісу Генерального прокурора, зазначено, що ними досудове розслідування та процесуальне керівництво у кримінальному провадження № 000777 не здійснювалось та не приймались жодні процесуальні рішення як стосовно ОСОБА_2 , так і стосовно ОСОБА_1 . Проте суд першої інстанції будь-якої правової оцінки цим фактам у оскаржуваному рішені не надав.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але не може бути меншим за розмір середньої заробітної плати за кожен місяць незаконного перебування під слідством чи судом. Вказує, що у позові він просив стягнути мінімально гарантований розмір шкоди - не менше середньої заробітної плати за кожен місяць незаконного притягнення його сина до кримінальної відповідальності. Проте суд без належного дослідження доказів та без мотивованих висновків безпідставно відмовив у задоволенні цієї вимоги, чим порушив норми матеріального права.

Крім того, зазначає, що суд безпідставно відмовив в другій позовній вимозі, пославшись на відсутність обвинувального вироку за ст. 120 КК України, як на єдиний допустимий доказ доведення до самогубства. На переконання ОСОБА_1 наявність обвинувального вироку не є обов`язковою умовою для встановлення факту протиправної поведінки та заподіяння моральної шкоди, а надані ним докази підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між незаконним притягненням його сина до кримінальної відповідальності та вчиненням ним самогубства.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, що відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Представник Офісу Генерального прокурора - Адамова О.О. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині відшкодування моральної шкоди, заподіяної, на думку позивача, неправомірними діями відповідачів, що спричинили самогубство його сина - ОСОБА_2 , виходив із того, що відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили. При цьому діяння, на яке посилається позивач, за своїм змістом охоплюється диспозицією ст. 120 КК України («Доведення до самогубства»), і доведення наявності такого діяння вимагає встановлення відповідного злочину в кримінальному провадженні. Однак жодного обвинувального вироку щодо відповідачів суду не надано, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за цим фактом не вносилися, а також позивач не звертався з будь-якими вимогами у кримінально-правовому порядку. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди за доведення до самогубства ОСОБА_2 . Вказує, що апеляційна скарга позивача не містить конкретного посилання на норми матеріального або процесуального права, які, на його думку, були порушені судом першої інстанції. Не подано правового обґрунтування щодо можливих помилок у встановленні фактичних обставин справи. Не наведено нових доказів або відомостей, які підлягають дослідженню у суді апеляційної інстанції відповідно до п.6 ч.2 ст.356 ЦПК України. Зміст скарги, за своєю суттю, не містить аргументів правового характеру на спростування висновків суду першої інстанції, а викладене у ній, переважно, відображає особисте ставлення скаржника до рішення суду без належної процесуальної аргументації. Відсутність передбачених законом реквізитів та обґрунтувань свідчить про невідповідність скарги встановленим процесуальним вимогам, що є підставою для відмови в задоволенні апеляційної скарги. Враховуючи викладене, представник Офісу Генерального прокурора просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Представник МВС України - Лисенко В.О. також подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 13 500 000 грн 00 коп. моральної шкоди, нібито завданої діями МВС України та доведенням до самогубства його сина - ОСОБА_2 , виходив із того, що відповідно до ст.56 Конституції України та ст.ст. 1167, 1176 ЦК України держава відшкодовує шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Однак МВС України з 2015 року не здійснює діяльність, пов`язану з досудовим розслідуванням кримінальних проваджень. Після набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» та утворення Національної поліції функції проведення досудового розслідування належать виключно органам поліції у межах визначеної підслідності. Центральний апарат МВС України та його посадові особи не наділені повноваженнями здійснювати оперативно-розшукову діяльність, проводити досудове розслідування чи приймати процесуальні рішення. З огляду на викладене представник МВС України вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить правових підстав, які б спростовували висновки суду першої інстанції, не надано нових доказів або відомостей, які підлягають дослідженню в апеляційному порядку згідно з п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України. Зміст скарги не містить аргументів правового характеру, а викладене у ній відображає особисте ставлення скаржника до рішення суду без належної процесуальної аргументації. Враховуючи наведене, представник МВС України просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора та апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 липня 2016 року слідчим Головного управління Національної поліції України в місті Києві відповідно до ст. 214 КПК України внесено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.2 ст.156 КК України та зареєстровано кримінальне провадження № 0007777.

11 квітня 2018 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України. ОСОБА_2 звинувачується у тому, що він діючи умисно, переслідуючи сексуальний мотив, маючи намір вчинити розбещення своєї малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , готуючись до вчинення вказаного злочину приблизно о 15 год 00 хв. 16 червня 2016 року зняв та заселився до номеру № НОМЕР_1 в готелі «Мисливський двір», що за адресою: АДРЕСА_1 . Того ж дня приблизно о 17 год 00 хв. ОСОБА_2 прибув до дошкільного навчального закладу № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 , звідки, відповідно до попередньої домовленості з ОСОБА_4 забрав їхню спільну малолітню дочку ОСОБА_5 та повіз її до вищевказаного готелю «Мисливський двір». Реалізуючи свій злочинний умисел, приблизно у період часу з 18 год 00 хв. до 19 год 00 хв. 16 червня 2016 року ОСОБА_2 , переслідуючи сексуальний мотив та мету задоволення своєї статевої пристрасті, знаходячись у № 206 готелю «Мисливський двір» по АДРЕСА_1 наодинці зі своє малолітньою дочкою ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що остання не досягла чотирнадцятирічного віку, використовуючи психологічний тиск та залякування у вигляді погроз позбавити можливості спілкування з матір`ю вчинив щодо малолітньої ОСОБА_3 розпутні дії, які виразились в оголення та демонстрації свого статевого органу, а також торканні руками та губами її статевих органів. Ця підозра складена слідчим СУ ГУНП у місті Києві Ковтун І.А та погоджена прокурором відділу прокуратури міста Києва молодшого радника юстиції Кошманом Ю.О. (а.с.27-28, т.1).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2018 року частково задоволено клопотання слідчого про проведення обшуку (а.с. 29-31, т.1).

В подальшому ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року щодо ОСОБА_2 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Визначено для ОСОБА_2 заставу у розмірі 140 960 грн 00 коп. (а.с.40, т.1).

У відповідності до протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 06 липня 2016 року ОСОБА_2 та його адвокату надано доступ до матеріалів досудового розслідування (а.с.42, т.1).

09 липня 2018 року слідчим СУ ГУНП у місті Києві Ковтун І.А складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0007777 від 14 липня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України. Цей обвинувальний акт затверджено прокурором відділу прокуратури міста Києва молодшого радника юстиції Кошманом Ю.О. ( а.с. 43-46, т.1).

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.156 КК України та призначено йому покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 280 000 грн 00 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 48 295 грн 00 коп., судовий збір у розмірі 4 200 грн 00 коп. (а.с. 47-64, т.1).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 вирок Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року щодо ОСОБА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, залишено без змін (а.с.65-70, т.1).

У справі встановлено, що 12 жовтня 2020 року о 13 год 00 хв. до чергової частини області ГУ НП в Рівненській області надійшов рапорт про те, що 12 жовтня 2020 року за повідомленням оперативного чергового ГУ НП в Рівненській області будо здійснено виїзд на місце ДТП, що знаходиться на автодорозі «Київ-Чоп» с. Бранів, у результаті якої загинув водій «С», 1962 року народження. Під час проведення огляду місця події, було виявлено труп «С», під час огляду якого було виявлено т/у, які не характерні для дорожньо-транспортної пригоди, а характерні для насильницької смерті, а саме, ножове поранення в шию. Зареєстровано в ЄРДР за № 0000305 від 12 жовтня 2020 року за ч.1 ст.115 КК України (а.с. 85, т.1).

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 13 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 58 років, зареєстровано Гощанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а.с. 86, т.1).

У матеріалах справи міститься посмертна записка ОСОБА_2 , у якій зазначено «Я, ОСОБА_2 , здійснюю самогубство на знак протесту проти свавілля правоохоронних органів поліції, прокуратури корумпованих представників судової системи, які винесли мені протизаконний вирок. Звинувачую у моїй смерті ОСОБА_4 , 1971 року народження, разом зі слідчим поліції і представниками прокуратури, використавши сфальсифіковані експертизи…», яка датована 05 жовтня 2020 року (а.с. 87, т.1).

Постановою старшого слідчого ГУНП в Рівненській області капітана поліції Дідика Д.В. від 23 лютого 2021 року закрито кримінальне провадження № 0000304 від 12 жовтня 2020 року за ст. 286 КК України у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с. 88-90, т.1).

Постановою Верхового Суду від 17 січня 2023 року вирок Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року щодо ОСОБА_2 скасовано, а кримінальне провадження закрито, оскільки у справі не встановлені достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_2 і вичерпані можливості їх отримання (а.с.71-84, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 є батьком покійного ОСОБА_2 і прийняв спадщину після його смерті, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с.18, т.1).

Отже наявними у матеріалах справи доказами беззаперечно встановлено, що син позивача - ОСОБА_2 перебував під слідством та судом у період з 11 червня 2018 року (дата оголошення підозри) і по 30 вересня 2020 року (дата набрання законної вироком Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року після його перегляду в Київському апеляційному суді), що разом становить 28 місяців 19 днів.

У даній справі правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищевикладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.5 ст.9, ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Питання про відшкодування (компенсацію) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю у кримінальному процесі, врегульовано ст.130 КПК України, якою передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Частинами 2 та 3 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Нормами, які регламентують відшкодування, зокрема, моральної шкоди є положення ст.1167 та ст.1176 ЦК України.

Статтею 1167 ЦК України (загальна правова норма, що регламентує відшкодування моральної шкоди) передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт (що також передбачено ч.1 ст.1176 ЦК України); 3) в інших випадках, встановлених законом.

Крім того, спеціальною правовою нормою ч.ч. 2, 6, 7 ст.1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

В Україні існує спеціальний Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зі змісту ст.1 якого слідує, що його дія поширюється на осіб, які незаконно зазнали обмеження будь-якого їх права внаслідок застосування щодо них органами досудового розслідування, прокуратури чи суду заходів впливу за положеннями КПК та КК України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.2 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до п.5 ст.3 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Частинами 5 та 6 ст.4 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.13 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

В тож же час за загальним принципом шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи (ст.ст.1173, 1174 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у справі, якщо це передбачено відповідним законом, наприклад, ст.9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач, як особа, котра перебувала під слідством має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону ст.1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Установивши, що ОСОБА_2 , спадкоємцем та батьком якого є позивач у справі ОСОБА_1 , перебував у статусі обвинуваченого у кримінальному провадженні, за результатами розгляду якого його було виправдано судом (посмертно), то в силу вищенаведених положень п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначається, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч.ч.2, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди, завданої неправомірними (незаконними) діями органів досудового розслідування та прокуратури, оскільки він протягом 28 місяців і 19 днів безпідставно притягувався до кримінальної відповідальності.

У відповідності до проведеного судом першої інстанції розрахунку, який перевірений апеляційним судом, та є таким, що відповідає фактичним обставинам і нормам права, мінімальний законодавчо визначений розмір заподіяної позивачу моральної шкоди становить 228 000 грн 00 коп., що визначено шляхом множення розміру мінімальної заробітної плати - 8 000 грн 00 коп. (згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік») - на 28 повних місяців та додавання суми за 19 днів неповного місяця (розрахованої як 8 000 грн 00 коп. ? 30 днів ? 19 днів = 4 000 грн 00 коп.), що у сукупності становить 224 000,00 грн + 4 000,00 грн, тобто 228 000 грн 00 коп.

Обставини перебування сина позивача під слідством і судом, безумовно негативно вплинуло на його почуття та душевний стан і завдало йому душевних страждань, він постійно перебував у стресовому стані, а інші слідчі дії безумовно також завдали йому моральних страждань, погіршились його стосунки з оточуючими людьми, був вимушений приймати участь у слідчих та судових діях. Протягом цього періоду позивач був у постійному психологічному напруженні, що негативно вплинуло на його психологічний стан, працездатність, продуктивність праці та відносини в сім`ї, що завдавало йому душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього зі сторони правоохоронної системи.

Також, внаслідок незаконного намагання притягнути сина позивача до кримінальної відповідальності, упередженого ставлення до нього працівників правоохоронних органів під час досудового слідства, останньому спричинено значної моральної шкоди, яка виражається у фізичних стражданнях, яких позивач зазнав від ушкодження здоров`я в результаті загострення та набуття хвороб під час незаконного кримінального переслідування.

Відповідно до ст.2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц вказано, що в цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цій справі позов пред`явлено, в тому числі, до Офісу Генерального прокурора, оскільки представники органів прокуратури здійснювали процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у відповідному кримінальному провадженні про обвинувачення сина позивача, та представляли сторону обвинувачення в суді.

Відповідності до ч.1 ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур, обласна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури (ч.4 ст.7 Закону України «Про прокуратуру»).

За змістом ч.1 ст.8 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури.

У відповідності до вимог ч.3 ст.17 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення повноважень, пов`язаних з реалізацією функцій прокуратури, прокурори, зокрема, зобов`язані виконувати лише такі вказівки прокурора вищого рівня, що були надані з дотриманням вимог цієї статті. Прокурори вищого рівня мають право давати вказівки прокурору нижчого рівня, погоджувати прийняття ним певних рішень та здійснювати інші дії, що безпосередньо стосуються реалізації цим прокурором функцій прокуратури, виключно в межах та порядку, визначених законом. Генеральний прокурор має право давати вказівки будь-якому прокурору.

Тому з огляду на фактичні обставини даної справи та чинне правове регулювання діяльності органів прокуратури в Україні, Офіс Генерального прокуратора є належним відповідачем у цій справі.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокуратора про те, що Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у справі, оскільки безпосередньо прокурорами Офісу Генерального прокураторане здійснювалось процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадження № 000777, протиправність дій або бездіяльності Офісу Генерального прокуратора судом не визнавалась.

При цьому законність дій органу досудового розслідування (поліції) була предметом судової оцінки при розгляді по суті пред`явленого сину позивача кримінального обвинувачення у кримінальній справі та не може переглядатися у даній цивільній справі.

Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (див. пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону, правові висновки Верховного Суду та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої неправомірними (незаконними) діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Інші доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора також не спростовують правильних висновків суду суд першої інстанції про наявність правових та фактичних підстав для стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої неправомірними (незаконними) діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Доводи, наведені у відзиві представника МВС України, про те, що з 2015 року МВС України не здійснює досудове розслідування кримінальних проваджень у зв`язку з передачею відповідних повноважень Національній поліції, не можуть бути прийняті до розгляду апеляційним судом з таких підстав.

Як зазналося вище, відповідно до ст.13 ЦПК України цивільне судочинство ґрунтується на засадах диспозитивності, що передбачає право учасників справи самостійно розпоряджатися своїми процесуальними правами, зокрема щодо подання апеляційної скарги. Закон прямо встановлює, що суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, яка просить про захист своїх прав, свобод чи інтересів.

Крім того, згідно з приписами ст.367 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу в межах доводів апеляційної скарги, тобто не має права виходити за їхні межі або враховувати позицію осіб, які не подали апеляцію.

Оскільки МВС України не зверталося з апеляційною скаргою та не ініціювало апеляційний перегляд судового рішення, а отже доводи представника МВС України, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема щодо відсутності повноважень МВС України на здійснення досудового розслідування з 2015 року, не можуть бути враховані апеляційним судом. Врахування таких доводів порушувало б межі розгляду справи в апеляційному порядку та суперечило б засадам диспозитивності цивільного процесу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення за рахунок Держави Україна на його користь 13 500 000 грн 00 коп. за доведення до самогубства сина ОСОБА_2 відповідачами у справі незаконним притягненняс його до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується із указаними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Як встановлено вище, вироком Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.156 КК України та призначено йому покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі.

12 жовтня 2020 року о 13 год 00 хв. до чергової частини ГУНП в Рівненській області надійшов рапорт про те, що 12 жовтня 2020 року за повідомленням оперативного чергового ГУНП в Рівненській області, будо здійснено виїзд на місце ДТП, що знаходиться на автодорозі «Київ-Чоп» с. Бранів, у результаті якої загинув водій «С», 1962 року народження. Під час проведення огляду місця події, було виявлено труп «С», під час огляду якого було виявлено т/у, які не характерні для дорожньо-транспортної пригоди, а характерні для насильницької смерті, а саме, ножове поранення в шию. Зареєстровано в ЄРДР за № 0000305 від 12 жовтня 2020 року за ч. 1 ст. 115 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно взято до уваги, що з постанови слідчого ГУНП в Рівненській області від 23 лютого 2021 про закриття кримінального провадження № 0000304 від 12 жовтня 2020 року вбачається, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 загинув на місці події. При цьому згідно з висновком судово-медичної експертизи від 12 листопада 2020 року смерть ОСОБА_2 настала внаслідок проникаючого ножового колото-різаного поранення шиї з ушкодженням крупних її судин, що призвело до вираженої внутрішньої і зовнішньої кровотечі, масивної крововтрати, яка і стала безпосередньо причиною смерті. За вказаним фактом 12 жовтня 2020 року внесено відомості до ЄРДР за № 0000305, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, яке 31 грудня 2020 року було закрите на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В матеріалах справи міститься посмертна записка ОСОБА_2 , яка датована 05 жовтня 2020 року, а загинув ОСОБА_2 12 жовтня 2020 року

Водночас матеріали справи не містять та судом не встановлено при яких обставинах та де саме знайдена вказана передсмертна записка.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Діяння про можливе вчинення якого стверджує позивач підпадає під склад злочину, передбаченого ст. 120 КК України «Доведення до самогубства».

Отже лише наявність обвинувального вироку (який вступив у законну силу) може бути беззаперечним, належним та допустимим доказом вчинення відповідачами таких дій.

Проте вироку відносно відповідачів з приводу доведення сина позивача до самогубства суду не надано. Крім того, відомості до ЄРДР по даним обставинам (факту) не вносились, будь - яких претензій по даному факту позивач ні до кого не мав.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на викладені в позові обставини стосовно заподіяння неправомірними діями відповідачів моральної шкоди позивачу за доведення до самогубства його сина ОСОБА_2 , в судовому засіданні належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджені.

Інший по суті висновок ґрунтувався б на припущеннях, що в силу приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України є недопустимим.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незгоди і визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди та щодо незгоди з висновками суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог простягнення за рахунок Держави Україна на його корить 13 500 000 грн 00 коп. за доведення до самогубства його сина, фактично зводяться до переоцінки доказів та його незгоди із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Відповідно до ст.2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст.1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16).

Суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, на наведене вище належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції залишається таким, що ухвалено на користь позивача, проте резолютивна частина рішення відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора та апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 228 000 (двісті двадцять вісім тисяч) грн 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий

Судді: