Справа №295/2058/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

за участі секретаря судового засідання Карпішиної С.С.,

представника відповідача адвоката Березенської Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 13.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №100390661. Договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі товариства. Далі, 16.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та позивачем укладено договір факторингу №16072024, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату права грошових вимог до боржників, вказаних у Реєстрі. Відповідно до Реєстру боржників від 16.07.2024 року до договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 43 347,06 грн., з яких: 14 895 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 27 792,06 грн. сума заборгованості за відсотками, 660 грн. заборгованість за комісією.

У порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим за ОСОБА_2 рахується заборгованість на указану вище суму, яку позивач просить стягнути на свою користь та судові витрати.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 03.03.2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Від представника відповідача адвоката Березенської Ю.О. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання зазначила, що ТОВ «ФК ЄАПБ» не надало суду належних та допустимих доказів надсилання електронного повідомлення на укладення електронного договору, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, реєстрації, створення особистого кабінету та проведення ідентифікації відповідачем ОСОБА_2 при вході в особистий кабінет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надало суду належних та допустимих доказів надання ОСОБА_2 кредиту за договором про споживчий кредит №100390661 від 13.12.2021. Позивач надав копію платіжного доручення №36528566 від 13.12.2021 на суму 20 000 грн., яке не підписаного жодною посадовою особою та не завірено печаткою, не містить відмітки банку або іншої уповноваженої установи про проведення платежу, що не відповідає за формою та змістом вимогам, установленим постановою Національного банку України від 21.01.2004 №22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» у відповідній редакції. В матеріалах справи відсутні докази, що рахунок, на який згідно вказаного платіжного доручення здійснювалося перерахування коштів, належить саме ОСОБА_2 . Відповідно до п. 1.5.1 договору про споживчий кредит комісія за надання кредиту 660 грн., яка нараховується за ставкою 3.3% від суми кредиту одноразово. Проте, як вбачається із наданого розрахунку, з позичальника стягнута комісія в сумі 5 105,00 грн. Дії кредитодавця щодо стягнення комісії за обслуговування кредиту, на переконання представника, суперечать ч.ч.1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому є нікчемними. Строк повернення всієї суми кредиту, відсотків та комісії настав 18.12.2021, саме в межах цього строку кредитодавець вправі нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення строку кредитування вимагати сплати сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Ураховуючи те, що кредитором нараховано передбачені договором проценти за користування кредитом вже після закінчення строку дії кредитного договору, до стягнення з відповідача можуть підлягати відсотки лише в межах дії кредитного договору, тобто у розмірі 380,00 грн. Доказів пролонгації договору про споживчий кредит позивачем не надано. Разом з тим, напротивагу викладеному вище, представник відповідача у відзиві послалась на періодичне внесення відповідачем коштів в рахунок погашення кредиту за спірним договором, за вирахуванням яких розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором складає 10 459,00 грн. Також у відзиві адвокат просила стягнути з позивача понесені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн.

У відповіді на відзив представник позивача - ТОВ «ФК «ЄАПБ» зазначила, що відповідачем факт укладання кредитного договору у відзиві не спростовується. До того ж, відповідачем безпосередньо визнається укладення нею кредитного договору з первісним кредитором, а відповідно вона визнає отримання за даним договором коштів та визнає свою обізнаність щодо умов кредитного договору. Надані позивачем докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження надання/перерахування коштів позичальнику та обґрунтування розміру заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором, отже позовні вимоги є законними та обґрунтованими. За весь період перебування права вимоги за договором у ТОВ «ФК «ЄАПБ» позивач не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до відповідача. Відтак, Товариство лише просить суд стягнути із відповідача ту заборгованість за кредитним договором, яка була нарахована первісним кредитором. Відповідачем умови договору не виконувались, а тому нарахування відсотків за користування кредитними коштами відповідно до умов договору є правомірним і відповідач жодним чином не позбавляється від виконання умов договору та погашення заборгованості в повному обсязі. Відсотки, які просить стягнути позивач, нараховані за понадстрокове користування позикою/кредитом за відсотковою ставкою, передбаченою договором саме за понадстрокове користування кредитом. Щодо витрат на правничу допомогу в сумі 15 000 грн., то з огляду на малозначність справи та складність написання відзиву, їх розмір є неспівмірним. Представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» не погоджується з таким розміром правової допомоги, адже їх розмір встановлений на власний розсуд та належним чином необґрунтований. Також, на думку представника , вартість правової допомоги є значно завищеною та не відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг та розумності їх вартості, а тому не підлягає задоволенню.

Представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» в судове засідання не з`явилася, у позовній заяві та відповіді на відзиві заявила клопотання про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача адвокат Березенська Ю.О. в судовому засіданні позов визнала частково. Зауважила, що строк повернення кредиту настав 18.12.2021 і саме до цього дня кредитодавець мав нараховувати відсотки. Позивач не довів продовження строку кредиту. За словами адвоката, у наведеному нею у відзиві розрахунку 21 040 грн. це орієнтовна загальна вартість кредиту згідно п. 1.5 договору і додатку №1 до договору, з якої нею і вираховувались суми, сплачені на погашення заборгованості. Позивач зарахував 5 105 грн. для погашення тіла кредиту та 5 105 грн. в рахунок комісії, відповідачем також було сплачено 1 441 грн. відсотків. При цьому, умова про комісію є нікчемною в силу Закону України «Про споживче кредитування». Позивач не долучив у будь-якій формі Правила надання фінансового кредиту, тобто не підтвердив доказами факт пролонгації кредитного договору.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку.

Із матеріалів справи убачається, що 13.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 було укладено договір про споживчий кредит №100390661 (а.с. 7-11). За умовами договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) в сумі, визначеній у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Сума кредиту становить 20 000,00 грн. Кредит надано строком на 5 днів з кінцевим терміном повернення 13.12.2021 року. Комісія за надання кредиту 660 грн., яка нараховується за ставкою 3,30 % від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом 380,00 грн., які нараховуються за ставкою 0,38% від фактичного залишку за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний, зокрема, через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби (п. 6.1).

16.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та позивачем укладено договір факторингу №16072024, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату права грошових вимог до боржників, вказаних у Реєстрі. Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 16.07.2024 року до договору факторингу ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги за кредитним договором №100390661 до відповідача в сумі 43 347,06 грн., з них: заборгованість за основною сумою боргу 14 895,00 грн., заборгованість за відсотками 27 792,06 грн., заборгованість за комісією 660 грн., (а.с. 15-16, 18).

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору наведені у статті 639 ЦК України, згідно з якою, зокрема, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, котрий накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

З врахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд дійшов висновку про підтвердження належними і допустимими доказами факту укладення кредитного договору №100390661 відповідачем ОСОБА_2 , часткового виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих в борг коштів, сплати процентів та наявності в неї боргових зобов`язань перед позивачем, який набув право вимоги за вищевказаним договором на підставі договору факторингу.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять доказів щодо спростування презумпції правомірності договору. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не виконала у повному обсязі своїх зобов`язань за кредитним договором, а тому з неї на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» слід стягнути заборгованість за договором.

При цьому, суд не погоджується із розрахунком позивача в частині розміру нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за договором, виходячи з наступного.

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

За умовами договору №100390661 від 13.12.2021 сторони встановили строк кредитування 5 днів.

Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 зауважила, що «припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19)….

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема, в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України».

У свою чергу, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не заявляло вимог про стягнення відсотків згідно статті 625 ЦК України.

Таким чином за відсутності доказів повернення ОСОБА_2 кредитних коштів, отриманих нею на підставі договору, на переконання суду, до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за указаним кредитним договором у сумі 8 759 грн. (одержані в якості кредиту кошти у розмірі 20 000 грн. + проценти у сумі 380 грн. (20 000*0,38%*5 = 380 грн.), за вирахуванням сплачених в рахунок погашення боргу 11 621 грн.). Сплату відповідачем коштів в сумі 11 621 грн. на виконання своїх кредитних зобов`язань підтверджує і позивач, що безпосередньо убачається із наданих ним відомостей про щоденні нарахування та погашення (а.с. 19-20).

Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.

Відтак, наданий позивачем витяг з реєстру боржників до договору факторингу не може вважатися належним доказом наявності заборгованості саме в такому розмірі, який зазначений у витягу (а.с. 18). Крім цього, посилання на те, що розмір процентів за користування кредитом становить саме 380 грн. міститься у додатку №1 до договору про споживчий кредит графік платежів за договором про споживчий кредит 100390661 від 13.12.2021 (а.с. 11 зворот).

Суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за комісією в розмірі 660 грн. за договором про споживчий кредит №100390661, оскільки така вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та досліджених доказах по справі.

Керуючись положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22), в якій суд касаційної інстанції зауважив, що оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником).

Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісією за договором, укладеним із ТОВ «Мілоан», належить відмовити, оскільки за умовами кредитного договору така комісія встановлювалась позикодавцем саме за надання кредиту як фінансового інструменту (пункт 1.5.1 договору).

Щодо вимоги про стягнення з позивача судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, провадження № 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20, провадження № 61-7641св21.

Судом встановлено, що 02 жовтня 2023 року між адвокатом Березенською Ю.О. та ОСОБА_2 укладено договір №14 про надання правничої допомоги (далі договір).

Згідно з пунктом 3.1 договору за правничу допомогу, передбачену в розділі 1 договору, клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі, визначеному додатком до цього договору. Розмір гонорару може бути змінений за попередньою домовленістю сторін з наступним укладенням додатків та/або додаткових угод до договору (а.с. 58).

Додатком №2 до договору про надання правничої допомоги №14 від 02.10.2023 року визначено вартість правничої допомоги у справі №295/2058/25: ознайомлення та вивчення позовної заяви з додатками у цивільній справі №295/2058/25, формулювання правової позиції 1 000 грн., відзив на позовну заяву, заперечення у справі №295/2058/25, оформлення, формування, попереднє відправлення позивачу та подання до суду 8 000 грн., представництво інтересів клієнта в суді І інстанції 4 000 грн./1 судове засідання (а.с. 59).

Із наявних у матеріалах справи квитанцій до прибуткового касового ордера №2 від 09.04.2025 та №3 від 22.04.2025 убачається, що ОСОБА_2 сплатила адвокату Березенській Ю.О. за правничу допомогу 13 000 грн. (а.с. 40).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

При цьому, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

З огляду на вказане, взявши до уваги складність справи, ціну позову, обсяг наданих адвокатом відповідачу послуг та витрачений адвокатом час на надання таких послуг, суд дійшов висновку, що в даній конкретній справі заявлені стороною відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 13 000 грн. відповідають критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, відповідності конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідності процесуальних дій. Посилаючись у відзиві на не співмірність витрат зі складністю справи, не відповідність критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру позивач у відзиві фактично не клопотав про їх зменшення, а просив повністю відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу. На переконання суду, ті обставини, що наведені ТОВ «ФК «ЄАПБ» з приводу витрат відповідача на правову допомогу адвоката, не є обґрунтованими та достатніми для висновку суду про їх не співмірність.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, із ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь відповідача підлягають стягненню 10 372,70 грн. витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Натомість, відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 611,86 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Застосовуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України та зважаючи на часткове задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_2 9 760,84 грн. судових витрат (10 372,70 611,86).

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 2-5, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №100390661 від 13.12.2021 року у розмірі 8 759 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 9 760,84 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30; .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя