РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Скрипніка Л.А.,

за участю секретаря Бажанової В.М.,

представника позивача Блохіна М.Ю.,

представника відповідача Ковальової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Блохін Микола Юрійович до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Блохін Микола Юрійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 23.06.2001 року між сторонами був укладений шлюб, реєстрація якого відбулась відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса), який було розірвано рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08.04.2024 року.

Від шлюбу сторони мають дітей, а саме ОСОБА_3 2001 року народження та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу АЕР № 980769 від 14.05.2002 року, який зареєстровано в реєстрі за № 2010 згідно якого останній придбав недобудований будинок готовністю 43 % який складається з сараю літ. Б і туалету літ. В, що знаходиться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 531 кв.м., право власності на які згідно вказаного договору виникаю з моменту підписання цього договору.

Згідно Акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинку, затвердженного рішенням виконкому Суворовської районної ради № 97 від 13.09.2002 року будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 88,1 кв.м., житловою площею 35,1 кв. м з надвірними спорудами у виді гаражу та сараю прийнято в експлуатацію .

Станом на 09.07.2024 року відомості про реєстрацію прав власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 у відповідному Держреєстрі відсутні.

Разом із тим, згідно відповіді КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР за матеріалами інвентарної справи право власності станом на 31.12.2012 року на домоволодіння, на підставі вищезгаданих договору купівлі-продажу недобудованого будинку готовністю 43 % від 14.05.2002 року та акту про закінчення будівництва та вводу до експлуатації індивідуального будинку, затвердженого рішенням виконкому Суворовської районної ради № 97 від 13.09.2002 року зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 ..

При цьому відповідно до згаданого Акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинку, затвердженого рішенням Виконкому № 97 від 13.09.2002 року, вся житлова споруда складається з одного поверху, з двох приміщень, житловою площею 35.1 кв.м., корисною площею 88,1 кв.м., зовнішні лінії розміру будинку у плані основної частини 8,3х 6,3 м, прибудови 3,22х8,3 м; 3,25х8.3 м, внутрішня висота житлових приміщень 3,0 м, а також споруди: гараж розміром 7,6х4,0 м, сарай розміром 4,5х2,5 м. , мостіння озеленення, огороджування, що наразі частково відповідає наданому сторонами Технічному паспорту станом на 20.11.2014 рік .

Наразі сторони проживають окремо та позивач має бажання здійснити поділ житлового будинку по АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю подружжя, із визнанням за нею права власності на частку вказаного майна.

З огляну на викладене позивачка просила:

Визнати житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

Поділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право приватної власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 ;

30.09.2025 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, датою підготовчого судового засідання визначено 15.01.2025 року, а також витребувано від відповідача для огляду у судовому засіданні оригінали правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння разом із технічним паспортом.

Ухвалою від 15.01.2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду на 27.03.2025 року.

Позивачка в судове засідання не з`явилась.

Представник позивачки підтримав заявлений позов та просив його задовольнити на запитання суду вказавши про те, що з приводу презумпції спільності майна подружжя він вважає, що вказаному має передувати визнання такого факту стороною відповідачів.

Відповідач у судове засідання не з`явився.

Представник відповідача у судовому засіданні вказала про те, що факт придбання та вчинення поліпшень у спірному будинку сторона відповідачів визнає, та не заперечує з приводу того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, з огляду на що вважала, що вимога позивачів про визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя не відповідає чинному законодавству. Поруч із цим позовні вимоги щодо поділу спірного майна подружжя по частині в суді фактично визнала

Заслухавши позицію сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

23 червня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб який зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадського стану м. Херсона та зроблено відповідний актовий запис за № 322, що вбачається із дослідженого судом свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 .

Під час шлюбу у сторін народились поруч із нині повнолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( свідоцтво серії НОМЕР_2 міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Херсона 18.12.2001 року) також ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається зі свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 , виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 855.

08.04.2024 року рішенням Херсонського міського суду Херсонської області, яке набрало законної вили 09.05.2024 року, шлюб між сторонами було розірвано.

Як вбачається із досліджених судом оригіналів інвентарної справи у ній наявні наступні правовстановлюючі документи:

Договір купівлі-продажу від 14 травня 2002 року згідно якого відповідач ОСОБА_2 придбав недобудований будинок готовністю 43 % із сараєм літ. Б і туалетом літ. В, що знаходиться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 531 кв.м..

Акт про закінчення будівництва, затверджений рішенням Виконкому Суворовської районної ради м. Херсона № 97 від 13.09..2002 року, згідно якого забудовник ОСОБА_2 згідно дозволу на будівництво № 120 від 11.09.1992 року прийнято в експлуатацію завершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1 яка складається із одноповерхової житлової споруди закінченої будівництвом у 2002 році, житловою площею 35,1 кв.м. корисною площею 88,1 кв.м..

При цьому відомості про реєстрацію прав власності в реєстрі станом на час прийняття судом рішення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Згідно наданої позивачем довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, що по АДРЕСА_1 загальною площею 88,1 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м. станом на 24.08.2024 року складає 681 709,09 гривень.

Частиною 1, 7 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 1-2 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 2 ст. 183 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що під час перебування позивачки ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 відповідачем було набуте у власність домоволодіння, що по АДРЕСА_1 загальною площею 88,1 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м. станом на 24.08.2024 року складає 681 709,09 гривень. (довідка про оцінку вартості об`єкта нерухомості від 24.08.2024 року).

Позивачка стверджує, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана в період шлюбу, а частки подружжя у власності на таке майно є рівними.

Сторона відповідачів у судовому засіданні не заперечує щодо придбання спірного майна та здійснення його поліпшень у період шлюбу за спільні кошти, з огляду на що, відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Вказані обставини вважають встановленими.

Окрім цього суд зауважує про те, що у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя, а частки чоловіка і дружини є рівними. Набуте подружжям за час шлюбу майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один не мав самостійного заробітку через ведення домашнього господарства та догляд за дитиною. Презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

Поруч із визнанням стороною відповідачів обставин набуття права вланості на спірне нерухоме майно у період шлюбу, у сукупності з наданими ними доказами, зокрема дослідженими судом правовстановлюючими документами суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між ними в рівних частках, тобто по 1/2.

Разом із тим, вимога визнання житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Суд зазначає, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Метою заявленого позивачкою позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу з відповідачем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі №905/1926/16 (пункт 38) тощо.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині вимог визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку спірного домоволодіння.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог по оплаті судового збору за позовну вимогу майнового характеру в розмірі 1 704,27грн. ( 3408,54:2).

Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку домоволодіння житловою площею 35,1 кв.м., корисною площею 88,1 кв.м. що за адресою АДРЕСА_1 із надвірними спорудами згідно правовстановлюючих документів.

Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1704,27 (одна тисяча сімсот чотири) грн. 27 коп.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання вказане за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Рішення складено 19.09.2025.

СуддяЛ. А. Скрипнік