ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 569/357/23

провадження № 61-1894св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - Акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банк «Львів»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення спадкового майна, отриманого спадкоємцем в натурі,

за касаційною скаргою Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» на ухвалу Волинського апеляційного суду від 23 січня 2025 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просила стягнути з нього спадкове майно, отримане спадкоємцем у натурі, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 1 020 000,00 грн; нежитлове приміщення гаража АДРЕСА_2 , вартістю 300 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 15 липня 2019 року вона надала в борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 12 000 000,00 грн, який зобов`язався їх повернути до 15 січня 2022 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 02 квітня 2021 року спадкоємець ОСОБА_3 - ОСОБА_2 в порядку статті 1281 ЦК України повідомив позивачку про відкриття спадщини. 08 жовтня 2021 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про спадщину за законом.

16 грудня 2021 року вона пред`явила відповідачу вимогу про повернення отриманої спадкодавцем позики.

Цього ж дня між позивачкою і ОСОБА_2 досягнуто домовленості, що відповідач поверне позику, отриману його батьком, протягом року із граничним строком 16 грудня 2022 року. Зазначає, що відповідач отриману спадкодавцем позику не повернув, що призвело до порушення її майнових прав.

В суді першої інстанції ОСОБА_2 подав заяву про визнання змінених позовних вимог в повному обсязі.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спадкове майно, отримане спадкоємцем у натурі, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 1 020 000,00 грн; нежитлове приміщення гаража АДРЕСА_2 , вартістю 300 000,00 грн.

Суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позову. Відповідач не надав доказів про повернення позивачу боргу спадкодавця та визнав позов.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банк «Львів» (далі - АТ АКБ «Львів») як особа, яка не брала участі в справі, звернулося до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 27 червня 2024 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ АКБ «Львів» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2023 року на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року ухвалу Рівненського апеляційного суду від 27 червня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про закриття апеляційного провадження. Суд належним чином не перевірив доводи банку та не врахував, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 23 січня 2025 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ АКБ «Львів» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2023 року на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржуваним рішенням суду питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи АТ АКБ «Львів» не вирішувалося.

Суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції не був скаржник, та в рішенні не містяться судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, і таке рішення не впливає на права та обов`язки такої особи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2025 року АТ АКБ «Львів» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 23 січня 2025 року й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при новому розгляді справи суд апеляційної інстанції не перевірив і не дослідив обставини, на які вказав Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2024 року.

Зокрема, не врахував, що апеляційна скарга зводиться до того, що рішенням суду першої інстанції вирішено без відома банку питання стягнення на майно, що належить боржнику АТ АКБ «Львів» ОСОБА_2 , на користь інших осіб, незважаючи на те, що це майно знаходиться під арештом з 2016 року, накладеним в інтересах банку.

Не звернув уваги на те, що позов у цій справі є надуманим і пред`явлений з метою уникнення сплати ОСОБА_2 боргу перед банком.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

27 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції без змін.

Відзив поданий з незначним пропуском установленого судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження строку. Зважаючи на положення частини другої статті 127 ЦПК України, Верховний Суд вважає за можливе продовжити ОСОБА_1 строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

15 липня 2019 року ОСОБА_1 надала в борг ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 12 000 000,00 грн, які боржник зобов`язався повернути до 15 січня 2022 року. Факт укладення договору позики підтверджується розпискою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

02 квітня 2021 року спадкоємець ОСОБА_3 - ОСОБА_2 в порядку статті 1281 ЦК України повідомив ОСОБА_1 про смерть свого батька ОСОБА_3 та про те, що питання повернення його боргу буде вирішено після прийняття ним спадщини.

08 жовтня 2021 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про спадщину за законом та здійснив реєстрацію нерухомого майна, отриманого в спадщину.

16 грудня 2021 року ОСОБА_1 пред`явила ОСОБА_2 вимогу про повернення отриманої спадкодавцем позики.

Цього ж дня між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір, за умовами якого між сторонами досягнуто домовленості про те, що ОСОБА_2 поверне позику, отриману його батьком, протягом року із граничним строком повернення 16 грудня 2022 року, шляхом одноразового платежу у готівковій формі. У разі відмови відповідача здійснити одноразовий платіж ОСОБА_5 вона набуває права звернути стягнення на майно, отримане відповідачем як спадкоємцем в натурі, відповідно до статті 1282 ЦК України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У контексті зазначеного, за приписами процесуального законодавства особа, яка не брала участі у справі, може подати апеляційну скаргу, якщо оскаржуваним рішенням суду безпосередньо вирішено питання про її права, свободи або про її обов`язки, тобто безпосередньо встановлено, змінено або припинено права або обов`язки цієї осіб.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок, як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкований іншими правовідносинами.

Судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Водночас відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Звертаючись з апеляційною скаргою на це рішення суду, АТ АКБ «Львів» зазначало, що рішенням суду вирішено питання про майно, що належить ОСОБА_2 , який є боржником банку, та на яке накладено арешт в інтересах банку.Проте AT АКБ «Львів» до участі у справі залучене не було.

На підтвердження порушення своїх прав оскаржуваним рішенням суду банк надав суду, зокрема:ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 19 лютого 2016 року у справі № 569/1640/16-ц про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 відчужувати належне йому рухоме та нерухоме майно; рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року у справі № 569/1640/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ АКБ «Львів» заборгованості в розмірі 803 274,83 дол. США; та постанову державного виконавця від 03 листопада 2016 року (ВП № НОМЕР_1) про арешт майна боржника в межах примусового виконання виконавчого листа від 21 вересня 2016 року, виданого Рівненським міським судом Рівненської області у справі № 569/1640/16-ц, якою накладено арешт на все майно ОСОБА_2 в межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2024 року в цій справі вказував на необхідність належним чином перевірити доводи банку та врахувати, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення. При цьому в разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення, відповідне судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора (особи, на користь якої постановлено таке судове рішення).

Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції зазначені вказівки Верховного Суду, які в силу вимог частини першої статті 417 ЦПК України є обов`язковими для нього, не виконав, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та дійшов помилкового висновку про закриття апеляційного провадження з огляду на таке.

У частині шостій статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (частини четверта, п?ята статті 206 ЦПК України).

У випадку виникнення судового спору учасники цивільного обороту мають розуміти, що їхні дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

За обставинами цієї справи, позивачка як кредитор спадкодавця заявила вимогу про звернення стягнення на майно шляхом передачі в натурі, яке успадкував ОСОБА_6 після смерті свого батька ОСОБА_3 (первісний боржник).

Доказів на підтвердження того, що спадкове майно перебувало в заставі (іпотеці) з відповідними обтяженнями, та на нього поширюється відповідний пріоритет, матеріали справи не містять, і таких обставин суди не встановили, що вказує на можливість задоволення вимог всіх кредиторів боржника за рахунок цього майна.

При цьому суди встановили, що після отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності на спадкове майно 16 грудня 2021 року ОСОБА_1 пред`явила ОСОБА_2 вимогу про повернення отриманої спадкодавцем позики.

Цього ж дня між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір, за умовами якого між сторонами досягнуто домовленості про те, що ОСОБА_2 поверне позику, отриману його батьком, протягом року із граничним строком повернення 16 грудня 2022 року, шляхом одноразового платежу у готівковій формі. У разі відмови відповідача здійснити одноразовий платіж ОСОБА_5 вона набуває права звернути стягнення на майно, отримане відповідачем як спадкоємцем в натурі, відповідно до статті 1282 ЦК України.

ОСОБА_2 визнав заявлений у цій справі позов, і рішенням суду першої інстанції стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 спадкове майно, отримане ним у натурі після смерті батька ОСОБА_3 .

Таким чином, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 спочатку був укладений правочин, згідно з яким позивачка набула право на звернення стягнення на майно, отримане відповідачем як спадкоємцем, а під час розгляду справи ОСОБА_2 визнав позов.

Вчинення власником майна на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна власником на користь третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Водночас ОСОБА_2 вчинив дії із визнання позову у цій справі, маючи заборгованість перед АТ АКБ «Львів», що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили, чим фактично обмежив вказаного кредитора на задоволення вимог за рахунок спірного майна.

Більше того, дії із визнання позову боржник вчинив під час дії заборони на відчуження успадкованого майна, яке є предметом цього спору, адже арешт, накладений на все майно, поширюється і на майно, яке боржник набув після накладення арешту.

Також, у цій справі позивачка просила стягнути з відповідача спадкове майно не у спосіб, встановлений законодавством про виконавче провадження.

На зазначені обставини суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги та не врахував, що задоволення позову у цій справі унеможливлює задоволення вимог всіх стягувачів до боржника пропорційно до належної кожному стягувачу суми.

З огляду на викладене висновок суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України є помилковим.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, під час якого суду належить врахувати вищевикладене та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» задовольнити.

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 23 січня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов

Відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України постанову оформив суддя Зайцев А. Ю.