ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 953/19731/20

провадження № 61-10236св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція»,

відповідачі: ОСОБА_1 , Харківська міська рада,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2020 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» (далі - ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Харківської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державного акту на право власності на землю, витребування земельної ділянки.

Позовну заяву прокурор мотивував тим, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000004 від 21 січня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, за фактом незаконного надання службовими особами управління Держземагентства у м. Харкові висновків про можливість відведення у приватну власність земельних ділянок лісогосподарського призначення, які перебували у державній власності та у користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» встановлено таке. Пунктами 27, 27.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 23 лютого 2011 року № 166 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок», ОСОБА_2 затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки загальною площею, орієнтовно 2 200,0 кв. м, на АДРЕСА_1 , з яких 1 000,0 кв. м цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 1 200,0 кв. м цільове призначення - для ведення садівництва та попереджено ОСОБА_2 , що на етапі розробки проекту відведення земельної ділянки необхідно отримати погодження Комунального підприємства «ВТГІ «Вода». На ділянці розташовані опори освітлення, винос або збереження яких необхідно погодити з Акціонерним товариством «Харківобленерго» (далі - АТ «Харківобленерго»).

Пунктами 31, 31.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 06 квітня 2011 року № 232/11 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок», змінено цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею, 1 200,0 кв. м, на АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, згідно з проектом відведення та затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000,0 кв. м, на АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :14:006:0152) та площею 1 200,0 кв. м, на АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення садівництва (кадастровий номер :14:006:0153), та вказані земельні ділянки передані у приватну власність ОСОБА_2 .

На виконання оскаржуваного рішення Харківської міської ради, ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований 03 червня 2011 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер :14:006:0153).

Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :14:006:0153 зареєстровано приватним нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2014 року № 2288, індексний номер рішення 15024195 від 08 серпня 2014 року, номер запису про право власності - 6617331.

Відповідно до висновку судової експертизи з питань землеустрою та оціночно-земельної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року № 21900/11462/11463/11464/11465/11466/11467, проведеної під час досудового розслідування, ринкова вартість земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер :14:006:0153, розташованої на АДРЕСА_1 , станом на 06 квітня 2011 року складала 283 859,00 грн.

Прокурор зазначав, що вказані рішення Харківської міської ради є незаконними, тому підлягали визнанню недійсними та скасуванню, а земельна ділянка витребуванню на підставі статті 388 ЦК України на користь держави.

Прокурор просив суд:

- визнати незаконним та скасувати пункт 27 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 23 лютого 2011 року № 166/11 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок», в частині затвердження ОСОБА_2 матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею орієнтовно 1 200,00 кв. м, на АДРЕСА_1 для ведення садівництва;

- визнати незаконним та скасувати пункт 31 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 06 квітня 2011 року № 232/11 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок», яким змінено цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею, 1 200,00 кв. м, на АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, згідно з проектом відведення;

- визнати незаконним та скасувати пункт 31.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» № 232/11 від 06 квітня 2011 року, в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 200,0, кв. м, на АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення садівництва та щодо передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, кадастровий номер :14:006:01 53;

- визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт серії ЯЛ № 808323, зареєстрований 03 червня 2011 року на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :14:006:0153, площею 0,1200 га, для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію від 08 серпня 2014 року № 15024195, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 6617331 від 08 серпня 2014 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :14:006:0153 за ОСОБА_1 ;

- витребувати з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :14:006:0153, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у власність держави та у користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2023 року, ухваленого у складі судді Шаренко С. Л., позовну заяву керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю, повернення земельної ділянки задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пункт 27 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» № 166/11 від 23 лютого 2011 року, в частині затвердження ОСОБА_2 матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею орієнтовно 1 200,00 кв. м, на АДРЕСА_1 для ведення садівництва.

Визнано незаконним та скасовано пункт 31 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 06 квітня 2011 року № 232/11 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок», яким змінено цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею, 1 200,00 кв. м, на АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, згідно з проєктом відведення.

Визнано незаконним та скасовано пункт 31.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 06 квітня 2011 року № 232/11 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок», в частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 200,00 кв. м, на АДРЕСА_1 , для ведення садівництва та щодо передачі у приватну власність ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки, кадастровий номер :14:006:0153.

Визнано недійсним, виданий ОСОБА_2 державний акт серії ЯЛ № 808323, зареєстрований 03 червня 2011 року на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :14:006:0153, площею 0,1200 га, для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію від 08 серпня 2014 року № 15024195, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 6617331 від 08 серпня 2014 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :14:006:0153 за ОСОБА_1 .

Витребувано з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :14:006:0153, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у власність держави та у користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Стягнуто з ОСОБА_1 , Харківської міської ради з кожного на користь Харківської обласної прокуратури сплачений судовий збір по 7 909,45 грн з кожного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що земельна ділянка, яка передана у приватну власність ОСОБА_2 , є землями державної власності лісогосподарського призначення, перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на її вилучення державою не надавалась, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування, оскаржувані пункти рішень органу місцевого самоврядування є незаконними та підлягають скасуванню разом з державним актом та рішенням про державну реєстрацію, а земельна ділянка підлягає витребуванню.

Зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України, ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13ц (провадження № 14-452цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суд від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18).

Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанову Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3311/17).

Таким чином, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Харківської міської ради задоволено.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2023 року скасовано.

У задоволенні позову керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 , Харківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю, повернення земельних ділянок відмовлено.

Стягнуто з Харківської місцевої прокуратури № 1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 23 728,35 грн.

Стягнуто з Харківської місцевої прокуратури № 1 на користь Харківської міської ради судовий збір у розмірі 23 728,35 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вказав, що визнаючи незаконними та скасовуючи рішення Харківської міської ради, визнаючи недійсним державний акт на землю, виданий ОСОБА_2 , суд першої інстанції не звернув уваги, що такі рішення також стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 , яка перша отримала у власність спірну земельну ділянку на підставі відповідних рішень органу влади, та внаслідок визнання незаконними таких рішень суд витребував спірну земельну ділянку від останнього власника. При цьому суд першої інстанції не звернув уваги, що застосована ним реституція спірної земельної ділянки також стосується прав та обов`язків продавця за договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , яка не була у передбаченому статтею 51 ЦПК України порядку залучена судом в якості співвідповідача у цій справі.

Унаслідок порушення вказаних норм цивільного процесуального права ОСОБА_2 позбавлена права на доступ до суду, права навести заперечення проти доводів позову та надати свої докази на їх підтвердження, що порушує статті 10, 12 ЦПК України, а також пов`язані з ними відповідні процесуальні права. При таких порушеннях норм цивільного процесуального права не можна вважати, що суд першої інстанції належним чином, повно, у межах предмета позову, з`ясував усі обставини справи, та правильно застосував норми матеріального права. Отже, суд першої інстанції не виконав основне завдання цивільного судочинства, яке визначене у нормі статті 2 ЦПК України.

Короткий зміст касаційної скарги

У липні 2024 року заступник керівника Харківської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У серпні 2024 року представник заступника Харківської обласної прокуратури подав до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги, викладені у виді письмових пояснень, із порушенням строків, визначених частиною першою статті 398 ЦПК України. Отже, доповнення до касаційної скарги, викладені у виді письмових пояснень, слід залишити без розгляду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

23 липня 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

01 серпня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Київського районного суду м. Харкова, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У жовтні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

13 травня 2025 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та інш.

Указує, що відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України ОСОБА_2 не була позбавлена права на доступ до суду, право навести заперечення проти доводів позову та надати свої докази на їх підтвердження.

Державне агентство лісових ресурсів України є позивачем у справі, яке не надавало згоди на передачу спірної земельної ділянки у власність.

Вказує, що оскарження рішень уповноваженого органу про передачу земельної ділянки в комунальну власність передбачено пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України та, за встановлених судами обставин справи, є ефективним способом захисту порушених прав держави у спірних правовідносинах, оскільки землі є об`єктом права власності українського народу, тому умови щодо використання цього природного ресурсу є особливо суворими.

Звернувшись з цим позовом до суду, прокурор посилався на те, що оспорювані рішення прийняті з порушенням статей 6, 14, 19, Конституції України, статей 20, 56, 57, 84, 122, 149 ЗК України, статті 27, пункту 5 розділу VІІІ Прикінцеві положення ЛК України, статей 4, 25, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» в Україні», розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р, оскільки вказана земельна ділянка на час її відчуження перебувала у власності та належить до земель лісогосподарського призначення.

Вказує, що звернувшись до суду з цим позовом, прокурор обрав ефективний спосіб захисту порушених прав держави як власника земель лісового призначення.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2024 року Харківська міська рада подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін, як таку, що ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

У червні 2025 року представник Харківської міської ради подав до Верховного Суду доповнення до відзиву на касаційну скаргу, викладені у виді письмових пояснень, із порушенням строків, визначених частиною першою статті 395 ЦПК України. Отже, доповнення до відзиву на касаційну скаргу, викладене у виді письмових пояснень, слід залишити без розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Харківської міської ради від 23 лютого 2011 року № 166/11 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» (підпункти 27, 27.1 додатку 1), ОСОБА_2 затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки загальною площею, орієнтовно 2 200,0 кв. м, на АДРЕСА_1 , з яких 1 000,0 кв. м - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 1200,0 кв.м - для ведення садівництва та попереджено ОСОБА_2 , що на етапі розробки проекту відведення земельної ділянки необхідно отримати погодження КП «ВТГІ «Вода». На ділянці розташовані опори освітлення, винос або збереження яких необхідно погодити з АТ «Харківобленерго».

Рішенням Харківської міської ради від 06 квітня 2011 року №232/11 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» (підпункти 31, 31.1 додатку 1) змінено цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1 200,0 кв. м, на АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, згідно з проектом відведення та затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000,0 кв. м, на АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :14:006:01 52) та площею 1 200,0 кв. м, на АДРЕСА_1 , для ведення садівництва (кадастровий номер :14:006:0153), та вказані земельні ділянки передані у приватну власність ОСОБА_2 .

На виконання вказаного рішення міської ради ОСОБА_2. виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 808323, зареєстрований 03 червня 2011 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер :14:006:0153).

Право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :14:006:0153, на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2014 року № 2288, зареєстровано за ОСОБА_1 , про що приватним нотаріусом Трощій І. В. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено запис, індексний номер рішення 15024195 від 08 серпня 2014 року, номер запису про право власності 6617331.

Із листів ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 20 листопада 2019 року № 286/02, від 17 січня 2020 року за № 28/02 встановлено, що земельна ділянка, кадастровий номер :14:006:0153 відноситься до земель лісогосподарського призначення, накладається на землі лісогосподарського призначення виділу 10 кварталу 161 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», що знаходяться у постійному користуванні цього підприємства та жодних погоджень щодо вилучення вказаних земельних ділянок із земель лісового фонду підприємством не надавалося.

Відповідно до листа від 08 січня 2020 року № 8 ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» земельна ділянка, кадастровий номер :14:006:0153, розташована на АДРЕСА_1 , відноситься до земель лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та знаходиться у межах кварталу 161 Південного лісництва ДГІ «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Згідно з листом директора ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 17 січня 2020 року № 28/02 за матеріалами лісовпорядкування 2013 року земельна ділянка, кадастровий номер :14:006:0153, розташована на АДРЕСА_1 , накладається на частину виділу 10 кварталу 161 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», за матеріалами лісовпорядкування 2003 року земельна ділянка, кадастровий номер :14:006:0153, розташована на АДРЕСА_1 , накладається на частину виділу 9 кварталу 161 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». При проведенні базового лісовпорядкування 2013 року Державним підприємством «Харківська державна лісовпорядна експедиція» внесені зміни у картографічних матеріалах нумерації кварталів та виділів лісового фонду (у порівнянні до лісовпорядкування 2003 року) відповідно до нормативної бази з лісовпорядкування.

Вказана земельна ділянка на час відчуження перебувала у державній власності та належить до земель лісогосподарського призначення.

20 листопада 2020 року та 30 листопада 2020 року керівник Харківської місцевої прокуратури №1 повідомив Державне агентство лісових ресурсів України та ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» про звернення до суду з цим позовом.

На час виникнення спірних відносин діяло розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року №610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», яким встановлено заборону на вилучення лісових земельних ділянок, їх передачу у власність та оренду зі зміною цільового призначення.

Земельні ділянки, що передані у приватну власність ОСОБА_2 , є землями державної власності лісогосподарського призначення, перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на їх вилучення державою не надавалась, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування.

30 серпня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко Д. С. подала до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності (том 2, а. с. 101-102).

31 серпня 2021 року Харківська міська рада подала до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності (том 2, а. с. 111-118).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року за клопотанням керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_2. залучена до участі у справі за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 , Харківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на землю, повернення земельних ділянок.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга заступника керівника Харківської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Щодо позовних вимог, заявлених прокурором в інтересах ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

В абзаці третьому частини третьої цієї статті міститься заборона здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням абзацу першого частини третьої цієї статті, який визначає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті зазначеного відсутність у Законі інших визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Тому прокурор не має повноважень на ведення справ в інтересах державного підприємства, а відповідні вимоги не підлягають розгляду по суті.

Позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави, зокрема, в особі ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Оскільки ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, наявні підстави для залишення без розгляду позовних вимог керівника Харківської місцевої прокуратури № 1, заявлених в інтересах ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 635/2761/15-ц (провадження № 61-12165св23).

Щодо оскарження рішень органу місцевого самоврядування та скасування державного акта на землю, рішення державного реєстратора

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19)).

Ефективним способом захисту права власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення є пред`явлення вимоги про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)).

Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)).

Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21)).

Під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається (див. пункт 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19(провадження № 12-80гс20), від 22 червня 2021 року у справі № (провадження № 14-125цс20)).

У справі, що переглядається, позовні вимоги прокурора спрямовані на повернення спірної земельної ділянки у власність держави, як такої, що незаконно вилучена з державної власності з переданням у приватну власність, тому пред`явлення позову в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про визнання недійсними, скасування рішень органу місцевого самоврядування та виданого державного акта про право власності на земельну ділянку, рішення державного реєстратора, не є належним способом захисту інтересів держави.

Відповідно до вказаного, суд апеляційної інстанцій обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, однак помилився з мотивами такої відмови.

Отже, постанова Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року у частині відмови у задоволенні позову прокурора, пред`явленого в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, про визнання недійсним та скасування рішень Харківської міської ради, скасування державного акта про право власності на земельну ділянку, скасування рішення державного реєстратора підлягає зміні у частині мотивів відмови.

Щодо ефективного способу захисту права власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення, які вибули з володіння власника

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності. Суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.

Ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Проте, можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, її передача у приватну власність фізичним особам здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування щодо передання цієї земельної ділянки у власність фізичних осіб та її витребування від кінцевого власника на підставі статті 387 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово приходила до висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19, пункт 7.27) зазначила «Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок […]».

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині витребування спірної земельної ділянки, вказав, що суд першої інстанції не звернув увагу, що застосована ним реституція спірної земельної ділянки також стосується прав та обов`язків продавця за договором купівлі продажу - ОСОБА_2 , погодившись з висновками суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є повернення земельної ділянки шляхом її витребування (негаторний позов).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) погодилась з висновком по суті попри його неналежне обґрунтування, викладеним у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 лютого 2020 року у справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, 911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17, вказавши, що «У зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від наведеного висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду».

Велика Палата Верховного Суду у пункті 72 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказала «Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння».

Судом першої інстанції встановлено, що 08 серпня 2014 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій І. В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесла запис про право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :14:006:0153 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2014 року; 2288 (том 1, а. с.19-20).

Таким чином, на момент звернення прокурора до суду з цим позовом (грудень 2020 року), ОСОБА_1 зареєстрував право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :14:006:0153, тобто набув щодо неї (земельної ділянки) всі правоможності власника.

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (див. пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)).

Отже, звернувшись у грудні 2020 року до суду з позовом до ОСОБА_1 у порядку статті 387 ЦК України про витребування земельної ділянки на користь держави, прокурор обрав ефективний спосіб захисту прав власника земельної ділянки лісового призначення.

Щодо витребування земельної ділянки на користь держави

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор вказував, що Харківська міська рада не мала повноважень на прийняття, зокрема рішення від 06 квітня 2011 року №232/11 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок», яким змінено цільове призначення земельної ділянки площею 1 200,0 кв. м, на АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до частин п`ятої - дев`ятої статті 149 ЗК України, у редакції, чинній на час прийняття Харківською міською радою рішень, повноваження щодо вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, належало не органам місцевого самоврядування, а органам державної влади - районним державним адміністраціям, обласним державним адміністраціям, Київській, Севастопольській міським державним адміністраціям, Раді міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінету Міністрів України.

Із тих же причин міська рада не вправі була розпоряджатися спірною земельною ділянкою, зокрема передавати її у власність приватній особі в порядку приватизації. Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України (у редакції, чинній на час приватизації спірної земельної ділянки) сільські, селищні, міські ради мали повноваження передавати земельні ділянки у власність або у користування лише із земель комунальної власності відповідних територіальних громад, а не із земель державної власності. Відповідно до частин третьої-сьомої статті 122 ЗК України (у зазначеній редакції) повноваження щодо передання земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування належало районним, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, Кабінету Міністрів України.

Крім того, відповідно до частини першої статті 57 ЛК України (у редакції, чинній на час приватизації) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Згідно з частиною третьою зазначеної статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», яке, як і Державна агенція лісових ресурсів України, не надавало згоди на переведення цієї земельної ділянки з лісових земель на землі сільськогосподарського призначення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) звертала увагу на її попередні висновки про те, що «судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб. (див. пункт 10.28 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19)). Саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно, щодо якого виник спір, зокрема, після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків (див. ухвалу від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц). Тому в цій справі підлягає оцінці добросовісність саме осіб, як набувачів спірних земельних ділянок».

Належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). (див. пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача.

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», тобто після розгляду справи судами попередніх інстанцій, однак положення закону мають ретроспективну дію, і поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині вимог прокурора про витребування земельної ділянки з підстав порушення прав ОСОБА_2 , яка не була залучена до участі у справі як співвідповідач, суд апеляційної інстанції не надав оцінку висновкам суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_2 , є землями державної власності лісового призначення.

Судом не встановлено підстави набуття ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

Крім того, судом не встановлено, з якого часу зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на спірне нерухоме майно право власності першого набувача ( ОСОБА_2 ), що має суттєве значення для застосування положень статті 388 ЦК у редакції Закону №4292-IX.

При цьому суд касаційної інстанції не має повноважень встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова суду апеляційної інстанції наведеним вимогам не відповідає.

За таких обставин висновки суду апеляційної інстанції про необхідність відмови у задоволенні позову прокурора в частині витребування земельної ділянки, заявленого до ОСОБА_1 , є передчасними та не ґрунтуються на дослідженні усіх наданих учасниками справи доказів.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 178 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) виклала висновок про те, що «Згідно із загальнодоступними відомостями з Публічної кадастрової карти України, розміщеної на офіційному вебсайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, земельні ділянки, що належать відповідачам, досі заліснені. Такі відомості є загальновідомими, а тому не потребують доказування (частина третя статті 82 ЦПК України). Судами не встановлено обставин, які би спростовували заліснення спірних земельних ділянок та невідповідність відомостей з Публічної кадастрової карти України фактичному стану ані на цей час, ані на час отримання відповідачами цих ділянок».

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції, у тому випадку якщо він дійде висновків про те, що спірна земельна ділянка є землями державної власності лісового призначення, необхідно врахувати положення Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 09 квітня 2025 року, висновки Верховного Суду щодо застосування Закону №№ 4292-IX, викладені, зокрема у постановах Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 522/9654/19 (провадження № 61-9752св24), від 23 липня 2025 року у справі № 757/13185/17-ц (провадження № 61-9327св24), та надати оцінку заявам відповідачів про застосування позовної давності, якщо суд дійде висновку про задоволення позову про витребування земельної ділянки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищенаведене, постанову суду апеляційної інстанції у частині позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» необхідно скасувати та залишити позов у цій частині без розгляду; постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та державного акта на землю змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови; постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про витребування земельної ділянки, розподілу судових витрат скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року у частині позовних вимог заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» скасувати та залишити позов, поданий прокурором в інтересах держави в особі державного підприємства, без розгляду.

Постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 рокуу частині відмови у задоволенні позову заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, скасування державного акта на землюта рішення державного реєстратора змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2024 року у частині позовних вимог заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про витребування із незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер :14:006:0153, розподілу судових витрат скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець