Справа № 697/2648/23
Провадження № 2/697/414/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Колісник Л.О.

за участю секретаря судового засідання Румини М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Канів Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 21.12.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 через Особистий кабінет на офіційному веб-сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» https://miloan.ua/s/dokuments укладений договір про споживчий кредит № 3531490. Договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором відправленим відповідачу електронним повідомленням (SMS). Зазначає, що на підставі платіжного доручення відповідачу на картковий рахунок було перераховано 10000,00 грн. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, відповідач не виконує зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в сумі 31576,00 грн., з яких 10000,00 грн- сума заборгованості за тілом кредиту; 20876,00 грн - сума заборгованості за відсотками; заборгованість по сплаті комісії - 700,00 грн.

На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 31576,00 грн, витрати по сплаті судового збору та на правову допомогу.

Ухвалою суду від 14.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 31.01.2024.

Справа перебувала у провадженні судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області Власової Б.В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2024 справу розподілено у провадження судді Колісник Л.О.

Ухвалою від 30.10.2024 справу прийнято до свого провадження та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

16.12.2024 ухвалено заочне рішення суду.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.02.2025 заочне рішення суду скасоване, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою учасників, витребуванням доказів.

Представник позивача в судовому засіданні 19.06.2025 позов підтримала, в наступні судові засідання не з`явилася, подала заяву, в якому просила розглядати справу без її участі.

Відповідач у судове засіданні не з`явилася, належним чином повідомлялася про розгляд справи, свою позицію зазначила у відзиві на позов.

Так, у відзиві відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та пояснила, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частини 1, 2 ст. 207 ЦК України).

На підтвердження позовних вимог позивач подав до суду копію договору від 21.12.2021 № 3531490.

При цьому, приєднаний до матеріалів справи договір не містить підписів сторін договору.

Згідно позовної заяви та копії поданого позивачем договору № 3531490 від 21.12.2021, такий укладено в режимі онлайн шляхом заповнення відповідачем в електронній формі анкети-згоди клієнта на сайті позивача.

Однак разом з позовом позивачем не надано жодного доказу, що відповідач здійснив дії, а саме: 1) зареєструвався в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця; 2) створив в такій системі особистий кабінет; 3) отримав пропозицію (оферту) та ознайомився з нею; 4) отримав електронне повідомлення від кредитодавця з одноразовим ідентифікатором; 5) ввів цей одноразовий ідентифікатор в інформаційно-телекомунікаційній системі (сайті) кредитодавця; 6) використав одноразовий ідентифікатор для підписання (укладення) кредитного договору від 21.12.2021 № 3531490.

Зокрема, у позові позивач не вказує, яким чином був надісланий та отриманий відповідачем такий ідентифікатор: СМС-повідомлення, певний месенджер тощо.

Розділ 10 Договору не містить жодної інформації щодо підписання такого договору одноразовим ідентифікатором, власноручним підписом або будь-яким іншим способом ні з боку відповідача ні з боку позивача.

Роздруківка електронного листування не може бути копією електронного документа та не може бути доказом , бо не містить електронного підпису.

Доказів укладення договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства, позивачем не надано.

Отже, позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа.

Тому наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом (копією електронного документу), оскільки не відповідає вимогам ст.ст. 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належним доказом укладення договору.

Позивач не надав доказів, які б підтверджували, що саме відповідач був зареєстрований в інформаційно-телекомунікаційній системі, не підтверджено отримання саме відповідачем логіну та паролю в системі, що відповідачем було подано заявку на отримання кредиту, а також що відповідач була ознайомлена з усіма істотними умовами договору, та не надано доказів щодо зарахування коштів на платіжну картку, яка належить саме відповідачу.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Позивачем не надано до суду жодного доказу акцептування відповідачем пропозиції про укладення кредитного договору.

Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

В той же час, позивачем не надано до суду жодного доказу, який би підтверджував встановлення особи, якій направлявся та чи направлявся взагалі примірник спірного договору, чи проходила верифікацію відповідач, чи повідомляла відповідач номер карти для перерахування коштів.

Таким чином, позивачем не доведено факту укладення сторонами договору від 21.12.2021 №3531490 , що в свою чергу свідчить про те, що сторонами не було погоджено розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів та відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань, а отже вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Також матеріали судової справи не містять доказів отримання відповідачем коштів від позивача.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А це означає, що навіть якщо договір підписаний сторонами, але кошти (речі) позичальникові не надані, такий договір є неукладеним. Тільки фінансовий документ про отримання коштів є умовою його укладення, а значить і правових наслідків для позичальника.

Належними доказами, які підтверджують перерахування відповідачу певної суми від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Довідка від 18.09.2023 не містить обов`язкових реквізитів, які б свідчили про отримання відповідачем коштів від ТОВ «Мілоан», повний номер картки.

Все це свідчить про факт, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами отримання відповідачем від позивача будь-яких коштів.

Щодо стягнення заборгованості у сумі 31576,00 грн. зазначає, що відповідно до п. 1.3 нібито укладеного кредитного договору, термін надання кредиту 27 днів.

Як вбачається з правової позиції, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 в справі № 444/9519/12 (пункт 54 постанови) - право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Отже, якби навіть кредитний договір було укладено та відповідач отримав би кошти у кредит, позивач мав би право нараховувати відсотки лише за період із 21.12.2021 по 17.01.2022, проте позивач в розрахунку нараховує відсотки із 21.12.2021 по 23.02.2022 та зі зміненою відсотковою ставкою із 18.01.2022.

Проте відповідно до перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачено ч.4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті.

Відповідно до ч.4 ст. 1056-1 ЦК України відповідач не отримував жодного повідомлення про збільшення відсоткової ставки, оскільки спірний договір не укладав.

Збільшення позивачем відсоткової ставки на власний розсуд не відповідає вимогам чинного законодавства.

На підставі наведених доводів відповідач просила відмовити у задоволенні позову.

Від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких вона просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вважає відзив необгрунтованим, а твердження викладені в ньому безпідставними. У поясненнях зазначено, що 21.12.2021 року між позивачем та відповідачем укладено Договір про споживчий кредит №3531490, який підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За умовами договору та Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МІЛОАН» (в редакції від 23.06.2023) щоб подати Заяву на отримання кредиту, Заявник має зареєструватися в інформаційно-комунікаційній системі Товариства через заповнення відповідної реєстраційної форми на Веб-сайті або шляхом направлення необхідних для реєстрації даних через встановлені канали передачі інформації, надати свої персональні дані та надати згоду на їх передачу та обробку. Без такої згоди послуги з кредитування не надаються. Також позичальник має зареєструвати банківську картку в особистому кабінеті, належність якої позичальнику перевіряється шляхом верифікації за допомогою перевірочної операцію по карті. У призначенні такої операції міститься код верифікації картки, який Заявник має ввести на Веб-сайті Товариства у тому разі, якщо в процесі здійснення перевірочної операції не застосовувалася технологія 3DSecure (введення відповідного коду з SMS повідомлення на веб-сторінці банку-емітенту платіжної картки). ОСОБА_1 на веб сайті ТОВ «Мілоан» https://miloan.ua через особистий кабінет надала всі необхідні дані для встановлення особи та оформлення договору, зокрема: інформацію, щодо свого імені, номеру телефону, адреси місця проживання, реквізитів документа, що посвідчує особу, електронної адреси. Відповідачка, у електронній формі через сайт Кредитодавця (особистий кабінет), шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного за допомогою Електронного підпису одноразовим ідентифікатором S99329, котрий було надіслано Позичальнику електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер Позичальника, вказаний під час складання заявки. Укладення Договору про надання кредиту здійснювалось з урахуванням вимог ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Одноразовий ідентифікатор (One-Time Identifier або One-Time Code, One-Time Password, OTP) - це унікальний код або номер, який використовується для проведення аутентифікації або авторизації певного користувача чи пристрою. Типовий сценарій використання одноразового ідентифікатора включає в себе відправку унікального коду на мобільний телефон або інший пристрій користувача під час процесу входу в систему або здійснення транзакцій. Код може бути введений користувачем лише один раз і має обмежений термін дії. Використання одноразових ідентифікаторів допомагає зменшити ризик витоку конфіденційної інформації, оскільки кожен код є часово обмеженим і може бути використаним тільки в конкретному контексті. Спірний договір містить детальну інформацію щодо особи позичальника його ПІБ, РНОКПП, паспортні дані, адресу реєстрації, поштову адресу, номер телефону, електронну пошту, дату народження. Доказів на спростування відповідності анкетних даних ОСОБА_1 до відзиву на позовну заяву не подала. Доказів звернення до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідачка не надала, як і не оскаржувала правомірність (дійсність) укладеного договору. Передбачене кредитним договором підвищення процентної ставки відбувається внаслідок порушення зобов`язань, зокрема користування кредитом понад встановлений строк, тобто збільшення процентної ставки сторони пов`язали з певною подією неповерненням кредитних коштів у встановлений у договорі строк (постанова Верховного Суду України від 18.10.2017 року по справі №758/3459/14-ц). Підвищені проценти, сплачувані позичальником згідно з договором за користування кредитними коштами понад установлений у договорі строк за своєю правовою природою є забезпеченням виконання позичальником узятих на себе зобов`язань за кредитним договором та є відмінними від неустойки (штрафу). Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, враховуючи доводи та заперечення сторін, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 15 ЦК України закріплює право особи на захист цивільних прав та інтересів. Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 21.12.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 3531490.

Як передбачено п.п. 1.1-1.4 п. 1 договору про споживчий кредит № 3531490 від 21.12.2021 кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений у п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит. Сума (загальний розмір) кредиту становить 10000,00 гривень у валюті: українські гривні. Кредит надається строком на 27 днів з 21.12.2021 (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 17.01.2021.

Комісія за надання кредиту: 700,00 гривень, яка нараховується за ставкою 7,00 відсотків від суми кредиту одноразово.

Згідно з п.1.5.2 Договору проценти за користування кредитом: 2250,00 гривень, які нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Відповідно до п.1.6 Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором: фіксована.

Особливості нарахування процентів визначені п.п. 2.2, 2.3 цього договору (п. Відповідно до п.1.5.1-1.7 договору про споживчий кредит № 3531490 від 21.12.2021).

Відповідно до п.п. 2.2.2 п. 2.2 договору про споживчий кредит № 3531490 від 21.12.2021 нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 договору.

Як зазначено у п. 6 договору про споживчий кредит № 3531490 від 21.12.2021, цей кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Додатком № 1 до договору про споживчий кредит № 3531490 від 21.12.2021 є Графік платежів за договором про споживчий кредит № 3531490 від 21.12.2021, додатком № 2 до договору про споживчий кредит № 3531490 від 21.12.2021є паспорт споживчого кредиту № 3531490.

21.12.2021 відповідач ОСОБА_1 на сайті miloan.ua заповнила анкету-заяву на кредит №3531490, рішення: погоджено, дата рішення: 21.12.2021, погоджена сума: 10000,00 грн. Строк: 27 днів, комісія за надання: 7,00% одноразово, ставка процентів: 0,88 % за кожен день користування.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою, другою статті 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку ТОВ «СС ЛОУН»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Статтями 1054, 1055 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частинами 12, 13 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомленнях вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тобто, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 березня 2020 року по справі №404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Отже, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Підписавши кредитний договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідач погодилася з умовами договору та правилами надання споживчих кредитів від ТОВ «Мілоан».

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20).

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Суд відхиляє заперечення відповідача, викладені нею у відзиві на позов, стосовно відсутності підписів у кредитному договорі, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Згідно з частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

Отже, відповідач пройшла реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан», що свідчить, про те що вона ознайомилася з Правилами (примірним Договором) та іншою наданою їй інформацією.

Під час здійснення реєстрації в ITC Товариства відповідач виконала дії, необхідні для укладення кредитного договору:

1. надала всі свої особисті дані (ПІБ, дані паспорта; дату та рік народження, РНОКПП, свій номер мобільного телефону, електронну пошту, місце роботи, місце реєстрації та проживання тощо);

2. надала згоду на обробку персональних даних, шляхом проставлення в ITC Товариств; електронної відмітки, в порядку передбаченому статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних»;

3. створила особистий кабінет;

4. пройшла процедуру верифікації своєї платіжної картки, на яку в подальшому були перераховані кредитні кошти.

Надалі для безпосереднього оформлення кредиту відповідач в ITC Товариства обрала бажану суму кредиту та строк кредитування; ознайомилася з текстом Примірного кредитного договору, що пропонувався для укладання. Правилами, інформацією зазначеною в частині статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансовий послуг» та іншою необхідною інформацією, шляхом перенаправления (відсилання) до них/неї що повністю відповідає частині 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», про що відповідач поставила відповідну відмітку в ITC Товариства, після чого створила заявку на отримання кредиту згідно обраних нею умов.

Ознайомлення в Особистому кабінеті з Паспортом кредиту - інформація, яка надається споживачу до укладення договору (стандартизована форма) в порядку, за формою та за змістом, що передбачені статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування» та іншою необхідною інформацією.

Після прийняття Кредитодавцем позитивного рішення щодо надання кредиту Позичальнику Кредитодавець зробив Позичальнику пропозицію в її Особистому кабінеті укласти електронний Кредитний договір, який містив усі істотні умови, і з якими Заявник мав можливість ознайомитись до моменту укладання Кредитного договору.

Після прийняття Позичальником умов Кредитного договору уклала з Товариством електронний Кредитний договір, який був підписаний у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Хронологія вчинення дій щодо укладення кредитного договору в формі електронного правочину № 35314890 від 21.12.2021 за допомогою разового ідентифікатора S99329, який направлено на номер телефону позичальника посекундно відображає дії сторін під час укладення правочину.

Після укладання Кредитного договору 2112.2021 відповідач отримала кредит від Кредитодавця в сумі 10 000,00 грн., яку перераховано на її платіжну карту в АТ КБ «ПриватБанк», що довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 18.09.2023, платник: ТОВ «МІЛОАН», отримувач: ОСОБА_1 : кошти згідно договору №3531490, сума: 10000,00.

На підтвердження надання ТОВ «Мілоан» відповідачу ОСОБА_1 коштів в сумі 10000,00 грн на її банківську картку № НОМЕР_1 , до позовної заяви долучено копію довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 18.09.2023 №15032/18-09.

Крім того, факт отримання 21.12.2021 ОСОБА_1 на емітовану їй АТ КБ «ПриватБанк» банківську картку № НОМЕР_2 коштів в сумі 10000,00 грн. від позикодавця ТОВ «МІЛОАН» підтверджується інформацією АТ КБ «ПриватБанк» від 03.09.2025 №20.1.0.0.0/7-250825/95245-БТ.

Суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про відсутність доказів на підтвердження перерахування їй коштів за кредитним договором, оскільки матеріалами справи доводиться належність ОСОБА_1 платіжної картки № НОМЕР_2 та зарахування їй коштів у сумі 10 000,00 грн. 21.12.2021.

Крім того, відповідачем не надано суду відомостей щодо неотримання нею кредиту в зв`язку з заволодінням її персональними даними іншими особами (звернення до правоохоронних органів тощо), тобто доказів вчинення шахрайських дій відносно відповідача з її рахунком.

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19 зазначає, що «з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів».

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що договір №3531489 від 21.12.2021 підписаний відповідачем відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», тим самим вона акцептувала пропозицію позивача та уклала кредитний договір шляхом введення одноразових ідентифікаторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1ст. 526 ЦК України).

В силу приписів ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно з ст. 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк чи інша фінансова установа надає кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 23.02.2024 за договором про споживчий кредит №3531490 від 21.12.2021, ОСОБА_1 має загальну заборгованість у розмірі 31576,00 грн., з яких 10000,00 грн- сума заборгованості за тілом кредиту; 20876,00 грн - сума заборгованості за відсотками; заборгованість по сплаті комісії - 700,00 грн.

З наданого розрахунку заборгованості встановлено, що відповідач не здійснювала погашення сум за наданим кредитом, внаслідок чого закономірною є наявність заборгованості відповідача перед банком.

Заборгованість відповідачу за відсотками відповідно до розрахунку заборгованості нарахована у відповідності до умов кредитного договору №3531490 від 21.12.2021, а саме за п.1.5.2. та п.1.6, на підставі п. 2.3.1.2.

Так п.2.3.1.2 договору передбачає, що позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування з урахуванням всіх пролонгацій. Таке збільшення продовження строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позачальником у спосіб вказаний цим пунктом загальний період пролонгації на стандартних базових умовах перевищить 60 днів таке продовження здійснюється на кількість днів що залишились до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію на стандартних базових умовах) проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховується за стандартною базовою ставкою наведеною в пункті 1.6 договору.

Оскільки сторони у кредитному договорі передбачили пролонгацію строку кредитування до 60 днів після закінчення строку кредитування та узгодили розмір відсотків, які нараховуються позичальнику за період пролонгації строку кредитування у розмірі 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, суд дійшов висновку, що нарахування відсотків, зазначених ТОВ «Мілоан» у розрахунку заборгованості за договором споживчого кредиту №3531490 від 21.12.2021 відповідає умовам договору та не перевищує строку кредитування (разом зі строком пролонгації).

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними заперечення сторони відповідача щодо нарахування позикодавцем процентів за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування та зі збільшеними відсотками, оскільки розрахунок за кредитним договором відповідає умовам кредитного договору. При цьому власного контрозрахунку відповідач суду не надала.

Оскільки заборгованість відповідачем погашена не була, відповідачем було отримано кошти за договором позики та позичальник не виконала своїх зобов`язань щодо повернення кредиту згідно з умовам договору, то вимоги позивача в частині вимог щодо стягнення заборгованості за основним боргом (тілом кредиту та відсотками) є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Інші доводи відповідача не спростовують правомірності вимог позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками та висновки суду не змінюють.

Що стосується вимоги позивача про стягнення заборгованості за комісію, то суд вважає, що ця вимога не є правомірною,у зв`язку з наступним.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з частинами 1,2,5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №766/8096/20, встановивши в кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту від суми кредиту щомісячно, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи, зокрема розмір кредиту та процентів, вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови підпункту «б» пункту 1 кредитного договору щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредиту є несправедливими.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути проінформований про строки і суми належних платежів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що: «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У Постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, як зазначалося вище, згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит.

Оскільки з наданого позивачем договору та розрахунку заборгованості відповідача установлено, що позивачем нараховано відповідачеві до сплати комісію без зазначення, які саме дії позикодавця входять до такого обслуговування, яку позивач просить стягнути з відповідача, - підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача комісії за договором суд не вбачає.

Таким чином, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Процесуальні питання розподілу судових витрат визначено статтею 141 ЦПК України.

Так, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, і питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при пред`явленні позову до суду сплатив судовий збір в сумі 2684,00 гривень.

Крім того, у порядку розподілу судових витрат позивач просить суд стягнути із відповідача на користь ТОВ «МІЛОАН» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 гривень.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Як встановлено ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Такий же правовий висновок зробила Велика Палата ВС у справі № 755/9215/15-ц (постанова від 19.02.2020).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, суд дійшов висновку, що у позовному провадженні роль суду визначена як роль арбітра, який надає оцінку тим доказам і доводам, котрі наводяться сторонами у справі, і не може діяти на користь будь-якої зі сторін. Саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій із боку такої сторони.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору №09-08/2023 про надання правової допомоги від 09.08.2023, акт прийом-передачі наданої правничої допомоги, копію платіжної інструкції про сплату витрат на правничу допомогу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн, що є співмірним складності справи, витраченому часу адвокатом та обсягом роботи адвоката у даній справі.

Суд вважає, що такий розмір витрат позивача на правову допомогу є реальним, необхідним та доведеним. Надані представником позивача докази підтверджують отримання позивачем послуг у справі № 697/2648/23, що не викликають сумніву у реальності наданих послуг.

Відповідач будь-яких клопотань про зменшення розміру витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, доводів щодо їх неспівмірності не подала.

Зважаючи на те, що вимоги позивача задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 2624,42 грн. судового збору та 6844,60 грн. витрат на правничу допомогу (97,78% від понесених витрат).

Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89,141,223, 258,259,263-265, 268,273,274, 279 ЦПК України, суд, УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», заборгованість за договором про споживчий кредит №3531490 від 21.12.2021 в розмірі 30876 (тридцять тисяч вісімсот сімдесят шість) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» сплачений судовий збір в розмірі 2624 (дві тисячі шістсот двадцять чотири) грн. 42 коп. та судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу в розмірі 6844 (шість тисяч вісімсот сорок чотири ) грн. 60 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторони:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», , місце знаходження вул. Багговутівська, буд. 17-21, м. Київ, 04107:

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Головуючий Л . О . Колісник