КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/3672/25

18 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скрагами представника відповідача Обслуговуючого кооперативу «ІДЕЯ» адвоката Шапошнікової Тетяни Геннадіївни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Комаревцевої Л.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «ІДЕЯ» про розірвання договору, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 а звернулась до суду з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Ідея» про розірвання договору, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 07.10.2020 року між нею, як пайовиком, та Обслуговуючим кооперативом «Ідея», як кооперативом, було укладено Кооперативну угоду № 7/19/13 про сплату пайового внеску (далі - Кооперативна угода).

Відповідно до п.1.1. Кооперативної угоди пайовик вносить до кооперативну пайовий внесок, який зараховується до пайового фонду Кооперативу. Пайовий внесок вноситься у грошовій або у іншій майновій формі.

Пунктом 3.1. Кооперативної угоди визначено, що пай - це майновий поворотний внесок асоційованого члена Кооперативу, який здійснюється шляхом передачі Кооперативу майна, в тому числі грошових коштів, майнових прав, нерухомого майна, земельних ділянок тощо, з метою подальшого виконання статутних завдань Кооперативу та задоволення майнових і немайнових інтересів Пайовика.

Відповідно до п.5.2.2. Кооперативної угоди повернення паю здійснюється у майновій (натуральній) формі шляхом переданая Пайовику певного майна або у грошовій формі - з початку 4 (четвертого) кварталу 2022 року.

Кооперативна угода та Додаток № 1 передбачали внесення Пайовиком до Кооперативу пайового внеску у грошовій формі, розмір якого становить 555 000,00 грн, взамін чого Кооператив закріплює за Пайовиком пай у пайовому фонді Кооперативу та у встановлені строки здійснює його повернення у вигляді нерухомого майна - квартири або у грошовій формі.

Позивач зазначала, що вона належним чином виконала зобов`язання за Корпоративною угодою (вчасно та в повному обсязі внесено пай до Кооперативу), однак відповідачем на момент подання цього позову свої зобов`язання щодо повернення паю у майновій або грошовій формі у строки, встановлені п.5.2.2. кооперативної угоди, не виконано. Позивачці пайовий внесок не було повернуто взагалі.

Вона неодноразово зверталась до представників Кооперативу з метою вирішення питання щодо визначення будівельної адреси та повернення паю в натуральній формі (видачі квартири), однак останніми з різних причин вирішення цих питань постійно безпідставно та без надання обґрунтованих пояснень відтерміновувалось на невизначений термін.

Тобто, Кооперативом протягом більше ніж 4 років не виконується зобов`язання щодо підписання додаткової угоди до Кооперативної угоди, яка б визначила будівельну адресу квартири, що може свідчити про невизначеність такої адреси самим Кооперативом з неналежним виконання своїх зобов`язань щодо строків будівництва, використання пайових внесків, тощо, та порушує права та законні інтереси позивачки.

Також, протягом більше ніж 2,5 років Кооперативом не виконується зобов`язання за п..5.2.2. Кооперативної угоди щодо повернення паю позивачці у натуральній або новій формі, що є свідченням грубого порушення Кооперативом умов Кооперативної угоди та своїх зобов`язань за нею.

У зв`язку з наведеним,06.01.2025 року вона була вимушена скористатись своїм правом односторонньої відмови від Кооперативної угоди, встановленим п. 2.1.5. та 4.2.2. кооперативної угоди, та звернутись до відповідача із заявою про розірвання кооперативної угоди, сплату пайового внеску від 07.10.2020 року та вихід з кооперативу.

Однак, відповідачем вказаний лист отримано не було, що підтверджується роздруківкою з веб-сайту AT «Укрпошта» та відміткою на конверті.

Позивач вказувала, що оскільки відповідачем не було виконано жодних зобов`язань за Кооперативною угодою, що є істотним порушенням її умов, адже наслідком таких дій є позбавлення можливості отримання позивачкою у власність за рахунок внесеного паю нерухомого майна (квартири), що і було фактично предметом та метою укладення Кооперативної угоди, позивач вважала очевидним порушенням її прав, як пайовика, за Кооперативною угодою, а тому Кооперативна угода підлягає розірванню судом, що призведе до відновлення та захисту її порушених прав.

Пунктом 4.3. Кооперативної угоди встановлено, що у випадку розірвання даної угоди кооператив вносить відповідний запис про зняття закріпленого паю за пайовиком та повертає останньому всі здійснені за цією угодою внески у грошовій формі. Розрахунки здійснюються у безготівковій формі на банківський рахунок пайовика, про реквізити якого пайовик зобов`язаний повідомити кооператив завчасно.

Враховуючи умови Кооперативної угоди, вона має законне право на повернення кооперативом паю у розмірі 555 000 грн у зв`язку з настанням строків, встановлених п. 5.2.2. Кооперативної угоди, та розірвання Кооперативної угоди й виходу з кооперативу.

Оскільки відповідач за умовами Кооперативної угоди та Додатку № 1 до Кооперативної угоди мав здійснити повернення позивачці вказаного паю у вигляді квартири або грошових коштів з початку 4 кварталу 2022 року, що відповідачем не було виконано, то наведене свідчить про прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.09.2022 року по 14.02.2025 року та безпідставне користування відповідачем грошовими коштами позивачки з 01.09.2022 року, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Триваюче ухилення відповідача від визначення будівельної адреси та повернення паю в натуральній формі, за результатами чого позивачка набула б право власності на квартиру, заяку вона фактично сплатила кошти, та подальше неповернення відповідачем значної суми паю в грошовій формі також призвело до дестабілізації морального стану позивачки через хвилювання щодо майбутнього та можливості отримати, те на що вона розраховувала під час підписання Кооперативної угоди (набуття квартири у власність).

Вона зазнала значних душевних хвилювань, адже відповідач своїми діями (бездіяльністю) створив ситуацію, за якою вона позбавлена можливості отримати довгоочікуване власне місце проживання (квартиру), до того ж ще й втратила грошові кошти в значному розмірі та фактично вимушена перебувати у постійному стресі, хвилюючись за своє майбутнє.

Позивачка вважала, що з урахуванням характеру її порушених прав достатнім розміром компенсації, що відповідає моральним стражданням, перенесеним позивачкою, є 10 000 грн.

З урахуванням наведених осбавин, позивач ОСОБА_1 а просила суд:

розірвати Кооперативну угоду №7/19/13 про сплату пайового внеску від 07.10.2020 року, укладену між Обслуговуючим кооперативом «Ідея» та фізичною особою ОСОБА_1 ;

стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Ідея» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 750 933 грн 23 коп з яких сума паю в розмірі 555 000 грн, інфляційні втрати в розмірі 145 015 грн 28 коп, 3% річних в розмірі 40 917 грн 95 коп, моральна шкода в розмірі 10 000 грн;

стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Ідея» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 7 644 грн 50 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «ІДЕЯ» про розірвання договору, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Розірвано Кооперативну угоду №7/19/13 про сплату пайового внеску від 07.10.2020 року, укладену між Обслуговуючим кооперативом «Ідея» та фізичною особою ОСОБА_1 .

Стягнуто з Обслуговуючого кооперативу «Ідея» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 555 000 грн, моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, судовий збір в розмірі 5 650 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Обслуговуючого кооперативу «Ідея» витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

В задоволенні решти вимог заяви, відмовлено.

Не погоджуючись з основним та додатковим рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Обслуговуючого кооперативу «Ідея» адвокат Шапошнікова Тетяна Геннадіївна подала апеляційні скарги, в яких за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2025 року в частині задоволення позовних вимог про розірвання Кооперативної угоди №7/19/13 про сплату пайового внеску від 07.10.2020 року, укладеної між Обслуговуючим кооперативом «Ідея» та фізичною особою ОСОБА_1 , стягнення з Обслуговуючого кооперативу «Ідея» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 555 000 грн, моральної шкоди в розмірі 10 000 грн та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.Скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2025 у справі та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення у повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційних скарг зазначає, що рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга щодо оскарження судового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2025 року мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона відповідача посилались в обгрунтування своїх заперечень

Зазначає, що заява про розірвання Кооперативної угоди, надіслана позивачем на поштову адресу відповідача, є такою, що належно вручена відповідачу. А у відповідності до п. 4.2.2. Кооперативної угоди, сама Кооперативна угода є такою, що розірвана в день отримання відповідачем відповідного письмового звернення позивача, тобто, в день повернення листа позивачу 22.01.2025 року.

Отже, Кооперативна угода була розірвана 22.01.2025року, а тому вона не може бути повторно розірвана за рішенням суду. Відповідно підстави для задоволення такої вимоги позивача відсутні.

Враховуючи юридичну природу односторонньої відмови як одностороннього правочину, який не потребує прийняття або погодження іншою стороною, підстави для повторного розірвання Кооперативної угоди судом відсутні. Таким чином, сторона відповідача вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовну вимогу в цій частині.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що обов`язок з повернення паю виникає лише у разі виходу або виключення позивача з Кооперативу. До подання позивачем заяви про вихід з Кооперативу обов`язок повернення паю не існував, а тому відповідач не може вважатися таким, що порушив майнові права та законні інтереси позивача, оскільки остання своїм правом до 22.01.2025 року не скористалася.

Враховуючи, що позивач до 22.01.2025 року не зверталась із заявою про вихід із кооперативу, у відповідача не виникло обов`язку повертати їй пай у будь-якій формі, а тому посилання на порушення відповідачем строків повернення паю та на невиконання своїх зобов`язань є необґрунтованими.

Таким чином, суд першої інстанції помилково визнав, що відповідач не виконав зобов`язання за Кооперативною угодою, не врахувавши, що до моменту подання позивачем заяви про вихід із кооперативу зобов`язання щодо повернення паю взагалі не виникало.

До того ж, посилання суду першої інстанції на нібито порушення п. 2.9 Додатку №1 до Кооперативної угоди є безпідставним, а мотивувальна частина рішення в цій частині не ґрунтується на належних і допустимих доказах, оскільки позивач, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, вказуючи, що вона усно зверталась до відповідача щодо укладення додаткової угоди, не надає жодних доказів на підтвердження такої обставини, що вказує про недоведеність таких доводів. Відповідно відповідач не ухилявся від підписання такої угоди, натомість, враховуючи, що укладення такої угоди передбачає згоду обох сторін Кооперативної угоди, відповідач не може вважатися таким, що порушив умови Кооперативної угоди, у зв`язку із відсутністю такої додаткової угоди.

Щодо повернення позивачці паю в розмірі 555 000 грнсторона відповідача зазначає, що відлік строку виплати паю по Кооперативній угоді розпочнеться лише 01.01.2026 року, а сам строк виплати спливатиме 31.12.2027 року. Відповідно, станом на дату ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, у відповідача обов`язок повернення паю у грошовій формі ще не виник.

На переконання сторони відповідача, суд першої інстанції безпідставно не врахував факт дії зазначеного строку та визнав зобов`язання відповідача таким, що підлягає виконанню, чим прямо проігнорував умови Кооперативної угоди, що є порушенням принципу свободи договору, передбаченого ст. 627 ЦК України.

Окрім цього, суд не врахував положення п. 5.6. Кооперативної угоди, відповідно до якого, якщо повернення відповідачем паю здійснюється у грошовій формі (незалежно від причин), то пайовик додатково сплачує на користь Кооперативу 3% від загального розміру пайового внеску, визначеного п. 3.3 цієї Угоди (за обробку даних, їх перевірку, аналіз, підготовку проектів, обговорення, прийняття відповідних рішень, підготовку і оформлення документів). Така сплата здійснюється шляхом самостійного утримання відповідачем (на що позивач цією Угодою уповноважує відповідача) відповідної суми з грошових коштів, які повертаються позивачу, під час такого повернених (повернення паю у грошовій формі).

Це положення прямо передбачає зменшення суми до повернення. Судом при ухваленні рішення про стягнення 555 000 грн не враховано, що з цієї суми підлягало утриманню 16 650 грн у разі наявності підстав для повернення паю станом на дату ухвалення рішення (чого не існувало).

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відповідач не вчиняв неправомірних дій, адже строк повернення паю у будь-якій із форм не настав. Крім того, необґрунтованими є твердження щодо отримання «довгоочікуваної квартири», адже предметом Кооперативної угоди є участь у Кооперативі та право на повернення попередньо внесеного паю як в майновій, так і вгрошовій формі.

Натомість судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення фактично зроблено лише формальне констатування емоційного стану позивача на підставі суб`єктивних тверджень, без належних доказів, експертних висновків чи документів, що могли б підтвердити факт психологічного страждання, тривалої втрати сну чи порушення психічного здоров`я.

Висновок суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди сторона відповідача вважає необґрунтованим, таким, що порушує принцип змагальності, презумпцію невинуватості, вимоги доказовості та суперечить як матеріальному, так і процесуальному праву. Відсутність фактичного складу цивільного делікту (протиправність, вина, шкода, причинний зв`язок) унеможливлює відповідальність відповідача.

В частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права сторона відповідача зазначає, що суд першої інстанції не навів жодних мотивів відхилення доводів відповідача, не навів аналізу правової позиції останнього, зокрема, щодо строків виконання зобов`язань за Кооперативною угодою, юридичної природи орієнтовних строків, умов повернення паю згідно із законом та Кооперативною угодою, а також доводів про відсутність підстав для стягнення паю на момент розгляду справи.

Суд фактично не оцінив заперечення відповідача, не навів жодного судження щодо їх правомірності чи хибності, та не з`ясував, чому саме ці доводи не були покладені в основу судового рішення.

У поданій апеляціній скарзі сторона відповідача зазначає попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс (очікує понести) у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме: судовий збір - 8 233,44 грн; 30 000,00 грн - 45 000,00 грн: орієнтовні витрати на правничу (правову) допомогу адвоката за розгляд справи у суді апеляційної інстанції. Всього, попередньо і орієнтовно: 38 233,44 грн. - 53 233,44 грн, а передбачені ст. 141 ЦПК України докази розміру витрат, які відповідач сплатив або має сплатити у зв`язку з переглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції (зокрема, на правничу допомогу адвоката), разом з відповідною заявою будуть подані до суду не пізніше п`яти днів після прийняття судом апеляційної інстанції постанови у цій справі.

В апеляційній скарзі щодо оскарження додаткового судового рішення сторона відповідача вказує, що суд першої інстанції не мав правових підстав для зменшення суми витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, до 5 000 грн з власної ініціативи, без відповідного клопотання та належної аргументації з боку позивача. Така дія суперечить засадам диспозитивності й змагальності цивільного процесу, а також усталеній практиці Верховного Суду, відповідно до якої зменшення витрат можливе лише у разі заявлення іншою стороною мотивованого клопотання із доведенням неспівмірності заявлених витрат. Відсутність такого клопотання унеможливлює перегляд заявлених сум, а тому винесене судом рішення про зменшення суми до відшкодування не ґрунтується на вимогах ЦПК України та підлягає скасуванню в апеляційному порядку.

Сторона відповідача вважає що, ухваливши додаткове рішення про часткове відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі лише 5 000 грн, суд першої інстанції допустив порушення принципу пропорційності, а також вийшов за межі своїх повноважень, безпідставно втрутившись у диспозитивні повноваження сторін цивільного процесу.

Отже, на переконання сторони відповідача, додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20травня 2025 року ухвалене з порушенням процесуальних норм, тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким необхідно вирішити питання щодо розподілу судових витрат у частині витрат на правничу допомогу адвоката, фактично понесених відповідачем, у розмірі 40 000 грн.

В апеляційній скарзі на додаткове судове рішення сторона відповідача зазначила попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс (очікує понести) у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції, що ставить 25 000 грн - 30 000 грн - орієнтовні витрати на правничу (правову) допомогу адвоката за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, а передбачені ст. 141 ЦПК України докази розміру витрат, які відповідач сплатив або має сплатити у зв`язку з переглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції (зокрема, на правничу допомогу адвоката), разом з відповідною заявою будуть подані до суду не пізніше п`яти днів після прийняття судом апеляційної інстанції постанови у цій справі.

У відзивах на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_1 адвокат Суткович Марина Анатоліївна просить залишити без задоволення апеляційні скарги відповідача на основне та додаткове судове рішення суду першої інстанції, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року у справі № 753/3672/25 залишити без змін. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені в суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що через порушення умов Кооперативної угоди 06.01.2025 року позивачка була вимушена скористатись своїм правом односторонньої відмови від Кооперативної угоди, встановленим п. 2.1.5. та 4.2.2 Кооперативної угоди, та звернутись до відповідача іззаявою про розірвання кооперативної угоди, сплату пайового внеску від 07.10.2020 року та вихід з кооперативу.

Однак, відповідач не отримує кореспонденцію за юридичною адресою, а інших офіційних засобів для комунікації немає, тому реалізувати це право пайовик ніяким чином не може.

Відповідач жодних листів, які підтверджували б його обізнаність про розірвання Кооперативної угоди позивачці не направляв, про виключення з реєстру паїв не повідомляв, кошти не повернув і реквізити банківського рахунку у позивачки не запитував, що підтверджує невиконання відповідачем порядку одностороннього розірвання Кооперативної угоди.

Більше того, відповідно до ст. 15 Закону України «Про кооперацію», затвердження рішення правління або голови правління про припинення членства належить до компетенції загальних зборів членів кооперативу.

Тобто, позивачка є учасником кооперативу, його членом, і для того, щоб це членство припинити, відповідачу потрібно виконати та документально оформити встановлені законом процедури, чого зроблено не було.

Відповідач на момент розгляду справи в суді першої інстанції продовжував запрошувати позивачку на загальні збори, зокрема, що мали відбутись 02.04.2025 року, де інвестори мали проголосувати та доплатити ще за метр квадратний проінвестованої площі.

Таким чином, на думку сторони позивача, фактичні дії відповідача і позиція, викладена ним у заявах по суті та апеляційній скарзі про те, що на момент подання позовної заяви у цій справі Кооперативна угода вже була розірвана в односторонньому порядку за ініціативною позивачки, є взаємосуперечливими.

За наведених обставин, сторона позивача вважає, що Кооперативна угода не була розірвана до подання позивачкою позовної заяви у цій справі, як неправдиво зазначає відповідач в апеляційній скарзі.

Висновки суду першої інстанції щодо невиконання відповідачем умов Кооперативної угоди є обґрунтованими та такими, що відповідають встановленим у справі доказам.

Додатком №1 чітко встановлено шестимісячний строк від 07 жовтня 2020 року, а отже - до 07 квітня 2021 року відповідач мав визначити будівельну адресу квартири позивачки і підписати додаткову угоду про це. Тому відповідач порушив права позивачки саме з 07 квітня 2021 року.

Твердження відповідачапро те, що підписання Додаткової угоди передбачає згоду обох сторін та що позивачка не довела факт звернення до кооперативу з пропозицією підписати додаткову угоду, на думку сторони позивача, є намаганням відповідача перенести відповідальність за таке непідписання додаткової угоди на позивачку, що є несправедливим.

Сторона позивача вважає, що саме відповідач має запропонувати варіанти адрес квартир, які б могли бути відчужені позивачці як пай, так як Кооперативна угода не містить навіть точного району міста Києва.

Майже 5 років від дня підписання Кооперативної угоди відповідач не може визначити адресу квартири, що дає підстави вважати, що відповідач не має наміру виконувати угоду.

Більше того, керуючись принципами добросовісності і розумності, орієнтовний строк не може тривати вічність, інакше сторона, яка вступила в договір орієнтуючись на цей строк, не отримає те, на що вона розраховувала, що корелюється з ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Також відповідачем не було виконано вимоги п.4.3 угоди, не надано докази повідомлення позивача про обставини непереборної сили у письмовій формі з наданням довідки торгово-промислової палати та термін в який передбачається виконання зобов`язань.

Зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, у зв`язку з чим суд обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача 555 000 грн (паю у грошовій формі).

Доводи відповідача щодо необґрунтованості та безпідставності задоволення судом першої інстанції позовної вимоги щодо стягнення 10 000 грн моральної шкоди позивачці єтакими, що не відповідають обставинам справи, положенням чинного законодавства України та висновками ЄСПЛ.

Триваюче ухилення від виконання відповідачем зобов`язань за Кооперативною угодою щодо визначення будівельної адреси, повернення паю в натуральній формі (передачі квартири) та у подальшому ухилення від повернення паю в грошовій формі призвели до душевних страждань та втрати емоційної рівноваги позивачки. Адже фактично через протиправні дії відповідача позивачка втратила значну суму грошових коштів, не набувши, як правомірно нею очікувалось, права власності на нерухоме майно, при цьому стикаючись з постійною протиправною та позбавленою будь-яких гарантій на можливе мирне врегулювання цієї ситуації поведінкою відповідача.

Твердження відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції процесуальних норм сторона позивача вважає безпідставними та такими, що суперечать висновкам ЄСПЛ.

Зазначає, що оскаржуване рішення містить висновки суду та його оцінку щодо таких суттєвих для розгляду цієї справи тверджень відповідача, як: розірвання Кооперативної угоди до подання позивачкою позову у цій справі; виконання відповідачем умов Кооперативної угоди, зокрема, щодо впливу форс-мажорних обставин на можливість апелянтом виконувати умови Кооперативної угоди; наявності підстав для застосування судом ч. 2 ст. 625 ЦК України; заперечення щодо завдання відповідачем позивачці моральної шкоди.

Отже, висновки суду першої інстанції є абсолютно обґрунтованими, прямо стосуються обставин справи та суті спору, побудовані за наслідками надання належної правової оцінки обставинам справи та доказам.

В частині доводів скарги відповідача на додаткове судове рішення суду першої інстанції сторона позивача заазначає, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначається, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України ЄСПЛ вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Сторона позивача вважає, що суд першої інстанції, керуючись п. 3 ч. 2, ч. З ст. 141 ЦПК України та висновками ЄСПЛ, оцінивши складність судової справи, реальність адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності й необхідності), а також, застосувавши критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, обґрунтовано ухвалив рішення щодо стягнення з позивача на користь відповідача 5 000 грн витрат на правову допомогу.

Щодо попереднього розрахунку судових витрат відповідача, які він планує понести в суді апеляційної інстанції, сторона позивача зазначає, що відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідач не надав попередній розрахунок судових витрат, що є порушенням вимог ЦПК України, а тому позивачка просить суд відмовити відповідачу у відшкодуванні витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

У попередньому розрахункусуми судових витра сторона позивача зазначає, що приблизний загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу позивачки становить 16 640 грн.

Докази донесення позивачкою витрат на правничу допомогу будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду про що до закінчення судових дебатів у справі буде зроблена про це відповідна заява.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Обслуговуючого кооперативу «Ідея» адвокат Шапошнікова Тетяна Геннадіївна повністю підтримала доводи апеляційних скарг та просила скарги задовольнити.

Представники позивачки ОСОБА_1 адвокати Суткович Марина Анатоліївна та Давидюк Катерина Олександрівна в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційних скарг заперечували, підтримали доводи відзивів на апеляційні скарги, просили скарги залишити без задовлення, а оскаржувані рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на апеляційні скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягаютьзадоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.10.2020 року між Обслуговуючим кооперативом «Ідея», з однієї сторони, та ОСОБА_1, з другої сторони, укладено Кооперативну угоду №7/19/13 відповідно до якої пайовик вносить до кооперативу пайовий внесок, який зараховується до пайового фонду кооперативу, кооператив закріплює за пайовиком пай, про що вноситься запис, а згідно з Додатком №1 та Додатком №2 до Кооперативної угоди №7/19/13 визначено характеристики квартири, порядок внесення платежів (а.с. 13-21).

Відповідно до п.1.1. Кооперативної угоди пайовик вносить до кооперативну пайовий внесок, який зараховується до пайового фонду кооперативу. Пайовий внесок вноситься у грошовій або у іншій майновій формі.

Пунктом 3.1. Кооперативної угоди визначено, що пай - це майновий поворотний внесок асоційованого члена кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі: грошових коштів, майнових прав, нерухомого майна, земельних ділянок тощо, з метою подальшого виконання статутних завдань кооперативу та задоволення майнових і немайнових інтересів пайовика.

Відповідно до п.5.2.2. Кооперативної угоди повернення паю здійснюється у майновій (натуральній) шляхом переданая пайовику певного майна або у грошовій формі - з початку 4 (четвертого) кварталу 2022 року.

15.10.2020 року Обслуговуючим кооперативом «Ідея» видано ОСОБА_1 довідку про внесення 277 500 грн згідно умов Кооперативної угоди про сплату пайового внеску №7/19/13 від 07.10.2020 року (а.с.22).

12.01.2021 року Обслуговуючим кооперативом «Ідея» надано ОСОБА_1 довідку про внесення 475 500 грн згідно умов Кооперативної угоди про сплату пайового внеску №7/19/13 (а.с.23).

23.02.2021 року Обслуговуючим кооперативом «Ідея» надано ОСОБА_1 довідку про сплату 555 000 грн відповідно до кооперативної угоди №7/19/13 від 07.10.2020 року (а.с.24).

06.01.2025 року ОСОБА_1 а звернулась до відповідача із заявою про розірвання Кооперативної угоди № 7/19/13, її вихід з Обслуговуючого кооперативу «Ідея» та повернення паю в розмірі 555 000 грн (а.с. 25-26).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Ідея» про розірвання договору, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вказав на те, що відповідачем не надано доказів виконання ним вимог п.2.9 Додатку №1 до Кооперативної угоди №7/19/13, а саме, щодо укладення Додаткової угоди протягом 6 місяців з моменту підписання Кооперативної угоди, із зазначенням будівельної адреси об`єкту будівництва. В січні 2025 року представник позивача звернулась до відповідача із заявою про розірвання угоди, вихід з кооперативу та повернення паю. Відповідачем не надано до відзиву доказів отримання письмового звернення позивача та внесення запису в Реєстр паїв із зняттям закріпленого за позивачем паю і повернення внесків. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач виконала зобов`язання відповідно до умов Кооперативної угоди, скористалась правом на розірвання угоди у зв`язку з істотним порушенням її прав та умов угоди, але відповідачем не внесено запис в Реєстр паїв із зняттям закріпленого за позивачем паю та не повернуто внески, тому позовні вимоги в частині розірвання угоди та повернення паю в розмірі 555 000 грн підлягають задоволенню.

Оскільки позивач заявила про вихід з кооперативу 06.01.2025 року, нараховані інфляційні втрати в розмірі 145 015 грн 28 коп, 3% річних в розмірі 40 917 грн 95 коп стягненню не підлягають, так як з моменту звернення представника позивача до відповідача із заявою про вихід з кооперативу не минуло 2 років.

Оскільки відповідачем не надано доказів відновлення будівництва, попередження позивача про терміни затримання укладення додаткової угоди, не спростовано доводи представника позивача про відсутність у позивача можливості отримати те, на що вона розраховувала, не запропоновано додаткової угоди із зазначенням будівельної адреси об`єкту будівництва протягом 6 місяців з моменту підписання Кооперативної угоди, не повідомлено про обставини непереборної сили, що призвели до невиконання умов угоди, то суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування завданої позивачці відповідачем моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року в частині відмови в задоволенні вимог сторонами не оскаржується, а відтак, в силу вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року в частині задоволених вимог відповідає.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20)).

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Так, за частиною 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що «оцінка порушення договору, як істотного, здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення».

У постанові Великої Палати Верховного від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) вказано, що «Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) зазначено, що «Інакше кажучи, для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише наявність порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно суттєвою є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати (аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункти 117-120)).

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта статті 652 ЦК України). Справді, на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані обставини, що виникають після укладення договору, істотно порушують баланс інтересів сторін і суттєво знижують для кожної з них очікуваний результат договору. Право змінити чи розірвати договір у разі істотної зміни обставин, які були визначальними на час його укладення, направлене на захист сторін договору від настання ще більш несприятливих наслідків, пов`язаних із подальшим його виконанням за існування обставин, що відповідають характеристикам, визначеним устатті 652 ЦК України. За загальним правилом у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, його можна змінити чи розірвати за згодою сторін. Можливість такої зміни або розірвання може бути обмежена, коли інше передбачає договір або випливає із суті зобов`язання (абзац перший частини першої статті 651 ЦК України). Припис абзацу другого частини першої статті 652 ЦК України встановлює критерій, за яким для зміни чи розірвання договору на підставі цієї статті обставини, якими, укладаючи його, керувалися сторони, мають змінитися настільки, що, якби останні могли це передбачити, то б узагалі не уклали договір чи уклали б його на інших умовах. За відсутності істотної зміни обставин, зокрема за незначної їх зміни або за виникнення труднощів у виконанні договору, які сторони могли розумно передбачити, на підставі статті 652 ЦК України договір не можна змінити ні за згодою сторін, ні за рішенням суду. Істотна зміна обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, має бути не наслідком поведінки сторін, а бути зовнішньою щодо юридичного зв`язку між ними. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин за рішенням суду, виходячи з принципу свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, частина перша статті 627 ЦК України), є винятковим заходом. Для застосування судом відповідного повноваження потрібна як сукупність чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, так і встановлення того, що розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта цієї статті), тобто що таке розірвання буде необґрунтованим згідно з принципом «найменших негативних наслідків» для сторін договору (близькі за змістом висновки див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 вересня 2019 року у справі № 910/17469/18 (пункти 41 - 42), від 19 листопада 2019 року у справі № 910/9859/18 (пункти 37, 41 - 44), від 25 лютого 2020 року у справі № 922/2279/19 (пункти 8.8 - 8.12), від 19 липня 2022 року у справі № 910/14155/21 (пункт 8))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 920/418/19 вказано, що право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов, передбачених договором чи законом, не є тотожнім праву на таке розірвання, а свідчить про наявність спору про розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин.

Колегія суддів зазначає, що розірвання договору в судовому порядку допускається за рішенням суду у виняткових випадках, відтак, втручання суду в договірні відносини між сторонами є крайньою можливістю врегулювання спірних правовідносин та повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі «Ентріч проти Франції» (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія А, № 296-A, с. 19л-20, п. 42). Хоча проблему тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема, суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з`ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (див. рішення у справі «Кушоґлу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria) від 10 травня 2007 року, № 48191/99, п. 50).

Пунктом 3.1. укладеної між сторонами у справі Кооперативної угоди визначено, що пай - це майновий поворотний внесок асоційованого члена кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі грошових коштів, майнових прав, нерухомого майна, земельних ділянок тощо, з метою подальшого виконання статутних завдань Кооперативу та задоволення майнових і немайнових інтересів пайовика.

Відповідно до п.5.2.2. Кооперативної угоди повернення паю здійснюється у майновій (натуральній) шляхом переданая пайовику певного майна або у грошовій формі - з початку 4 (четвертого) кварталу 2022 року.

Кооперативна угода та Додаток № 1 передбачали внесення пайовиком до кооперативу пайового внеску у грошовій формі, розмір якого становить 555 000,00 грн, взамін чого кооператив закріплює за пайовиком пай у пайовому фонді кооперативу та у встановлені строки здійснює його повернення у вигляді нерухомого майна - квартири або у грошовій формі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Вирішуючи спіру даній справі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка, на виконання вимог п.3.2, п.3.3, п.3.4 Кооперативної угоди, сплатила пай відповідачу в розмірі 555 000 грн до 07.04.2021 року (а.с. 23-24).

Відповідачем не надано доказів виконання ним умов п.2.9 Додатку №1 до Кооперативної угоди, а саме: щодо укладення додаткової угоди протягом 6 місяців з моменту підписання Кооперативної угоди, із зазначенням будівельної адреси об`єкту будівництва.

Як і не надано доказів виконання відповідачем п.5.2.2. Кооперативної угоди шляхом або повернення паю у майновій (натуральній) формі шляхом передачі позивачу певного майна або у грошовій формі - з початку 4 (четвертого) кварталу 2022 року.

Установивши, що позивачка виконала умови Кооперативної угоди, зокрема, сплатила суму паю, а відповідач допустив істотне порушення умов Кооперативної угоди і не повернув позивачці пай у майновій (натуральній) формі шляхом передачі майна (квартири) або грошової форми паю - з початку 4 (четвертого) кварталу 2022 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що невиконання Обслуговуючим кооперативом «Ідея» умов Кооперативної угоди значною мірою позбавило позивачку того, на що вона розраховувала при її укладенні (квартири).

Пунктом 42 Кооперативної угоди визначено, що ця угода може бути розірваною в односторонньому порядку у таких випадках за ініціативою пайовика, за його бажанням у будь-якому випадку без повідомлення причин розірвання, якщо разом із таким зверненням пайовик подав заяву про добровільний вихід з кооперативу. Датою розірвання Угоди є дата отримання кооперативом відповідного письмового звернення пайовика.

Згідно п. 43 Кооперативної угоди, увипадку розірванняугоди кооператив вносить відповідний запис в реєтр паїв кооперативу про зняття закріпленого паю з пайовика, та повертає останньому всі здійснені за цією угодою внески у грошовій формі. Розрахунки здійснюються у безготівковій формі на банківський рахунок пайовика, про реквізити якого пайовик зобов`язаннй повідомити кооператив завчасно.

Внаслідок триваючого невиконання відповідачем умов Кооперативної угоди, 06.01.2025 року позивачка ОСОБА_1 а звернулась до відповідача із заявою про розірвання Кооперативної угоди, її вихід з Обслуговуючого кооперативу «Ідея» та повернення паю в розмірі 555 000 грн.

Відповідачем не наданоні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, належні та допустимі докази, в розумінні чинного ЦПК України, з яких достеменно можно було б встановити виконання нимп. 42 Кооперативної угодишляхом внесення відповідного запису в реєтр паїв кооперативу про зняття закріпленого паю з позивачки та повернення позивачці всіх здійснених нею за угодою внесків у грошовій формі.

Враховуюючи викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Ідея» про розірвання Кооперативної угоди №7/19/13 про сплату пайового внеску від 07.10.2020 року та стягнення з Обслуговуючого кооперативу «Ідея» забезпечувального внеску в розмірі 555 000 грн.підлягають задоволенню.

Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

У справі «Недайборщ проти рф» від 01.07.2010 року (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти російської федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).

В п.78 рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави.

В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18.01.2005 Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 євро компенсації моральної шкоди.

Водночас у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Наведені позивачкою обставини про заподіяння їй моральної шкоди діями відповідача внаслідок яких вона була змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права з метою отримання довгоочікуваного власного місця проживання ( квартири) та звертатися до суду, за оцінкою суду першої інстанції, спричинили їй душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто, заподіяли їй моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони є обгрунтованими, відповідають встановленим дійсним обставинам справи, дослідженим доказам та вимогам матеріального права.

Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, яка виразилась в душевних стражданнях з причини протиправних дій відповідачо щодо невиконання Кооперативної угоди.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заявлений позивачкою розмір відшкодування моральної шкоди 10 000 грн є співрозмірним завданій моральній шкоді.

Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, положення Постанови Пленум Верховного Суду України, об`єктивно оцінюючи ситуацію, виходячи із принципів справедливості та справедливої сатисфакції, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди прийнято правильно, викладені у рішенні суду першої інстанції висновки відповідають обставинам справи в частині стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка до 22.01.2025рокуне зверталась до відповідача із заявою про вихід із Кооперативу, а тому у відповідача не виникло обов`язку повертати їй пай у будь-якій формі і посилання позивачкина порушення відповідачем строків повернення їй паю та на невиконання своїх зобов`язань є необґрунтованими, колегія суддів відхиляє, оскільки, як зазначолося вище, відповідачем не надано ні суду першої інстанції станом на ухвалення оскаржуваного рішення 20.05.2025 року, ні суду апеляційної інстанції станом на ухвалення постанови 18.09.2025 року, належні та допустимі докази, в розумінні чинного ЦПК України, з яких достеменно можно було б встановити виконання ним п. 42 Кооперативної угоди шляхом внесення відповідного запису в реєтр паїв кооперативу про зняття закріпленого паю з позивачки та повернення позивачці всіх здійснених нею за угодою внесків у грошовій формі.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Відтак, оскільки відповідачем не виконано п. 42 Кооперативної угодив досудовому порядку, то порушені права позивачки ОСОБА_1 підлягають захисту в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що посилання суду першої інстанції на нібито порушення відповідачем п. 2.9 Додатку №1 до Кооперативної угоди є безпідставним, а мотивувальна частина рішення в цій частині не ґрунтується на належних і допустимих доказах, оскільки позивач, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, вказуючи, що вона усно зверталась до відповідача з приводу укладення додаткової угоди, не надає жодних доказів на підтвердження такій обставині, що вказує про недоведеність таких доводів. Відповідно відповідач не ухилявся від підписання такої угоди, натомість, враховуючи, що укладення такої угоди передбачає згоду обох сторін Кооперативної угоди, відповідач не може вважатися таким, що порушив умови Кооперативної угоди у зв`язку із відсутністю такої додаткової угоди, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Так, п. 2.8 Додатку №1 до Кооперативноїугоди встановлено, що будинок буде знаходитися в м. Києві Дарницький район, або прилеглих до нього районах (мікрорайонах) Київської області.

Пунктом 2.9 Додатку №1 до Кооперативної угоди визначено, що сторони домовились про те, що протягом шести місяців з моменту підписания Кооперативної утоди, при отриманні визначеності з місцем розташування ділянки, сторони укладуть додаткову угоду із зазначенням будівельної адреси майбутнього об`єкту будівниитва.

Ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної істанції відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, в розумінні чинного ЦПК України, з якого достеменно можливо було б встановити, що відповідачем отримано дозвільні документи з вказівкою на місце розташування земельної ділянки та присвоєння будівельної адреси майбутнього об`єкту будівниитва. Як і не надано жодного доказу повідомлення позивача щодо необхідності підписання додаткової угоди до Кооперативної угоди, яка б визначала будівельну адресу квартири. Питання визначення місця розташування об`єкта будівництва відноситься до повноважень відповідача, як одного із забудовників. Позивачка на вирішення вказаного питання жодних повноважень не має, а тому доводи сторони відповідача про те, що позивачка не зверталась до кооперативу з приводу укладення додаткової угоди із зазначеня будівельної адреси майбутнього об`єкту бідівництва не грунутуються на дійсних обставинах справи та умовах Колективної угоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди сторона відповідача вважає необґрунтованим, таким, що порушує принцип змагальності, презумпцію невинуватості, вимоги доказовості та суперечить, як матеріальному, так і процесуальному праву, колегія суддів відхиляє оскільки, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникаєвнаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (Постанова ВП ВС від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14- 714цс19).

Законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у завданні шкоди; діє презумпція вини, тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити саме завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Судом встанолено, відповідачем не спростовано факт невиконання ним умов Кооперативної угоди, тим самим підтверджено факт завдання моральної шкоди позивачці, що порявилося в переживанні за долю свого майна.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2025 рокустягнуто з ОСОБА_1 на користь Обслуговуючого кооперативу «Ідея» витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Задовольняючи частково заяву Обслуговуючого кооперативу «Ідея» про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої істанції вказав на те, що наведений у заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу обсяг послуг, наданий адвокатом, а також подані ним документи, не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Разом з тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в пунктах 106-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ч. 8 ст. 141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження витрат на правову допомогу відповідачем надано договір про надання правової допомоги №4/21 від 21.04.2021року, укладений з АО «Альва Прайвесі», додаток №18/3 від 18.03.2025року до вказаного договору. На виконання умов вищевказаного договору про надання правової допомоги 30.04.2025 року відповідачем було перераховано на банківський рахунок АО«Альва Прайвесі» гонорар у загальному розмірі 40 000 грн, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією №2611. 13.05.2025 року між відповідачем та АО «Альва Прайвесі»підписано акт здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Верховний Суд у постанові від 13.03.2024 у справі № 910/5724/23 висловив правову позицію про те, що в матеріалах справи відсутня конкретизація наданих усних консультацій протягом 2 год, а з огляду на предмет та підстави позову, однотипність та стандартність справи, Суд ставить під сумнів їх реальність. Відтак у цій частині заява позивача не підлягає задоволенню.

Відповідачем заявлено до стягнення 40 000 грн витрат на правничу допомогу.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.05.2020 зі справи № 904/4507/18 зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями у присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

Враховуючи зазначене в сукупності, колегія суддів вважає що, визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції врахував принцип співмірності та розумності судових витрат, характер правовідносин, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, розумність їхнього розміру та дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Доводи апеляійної скарги сторони відповідача про те, що ухваливши додаткове рішення про часткове відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу в розмірі лише 5 000 грн, суд першої інстанції допустив порушення принципу пропорційності, а також вийшов за межі своїх повноважень, безпідставно втрутившись у диспозитивні повноваження сторін цивільного процесу, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом першої інстанції позові вимоги позивача задоволено частково, що в процентному співвідношенні до заявлених вимог орієнтовно станоить 85 %. Враховуючи приписи ст.141 ЦПК Україн, суд першої інстанції пропорційно відмовленим позовним вимогам задовольнив заяву відповідача щодо розподілу витрат на правову допомогу та задовольнив орієнтовно 15 % від заявленої суми.

Не спростовують правильності висновку суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги сторони відповідача про те, що суд не мав правових підстав для зменшення суми витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, до 5 000 грн з власної ініціативи, без відповідного клопотання та належної аргументації з боку позивача, оскільки суд надавав оцінку обгрунтованості та необхідності таких витрат, а зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом на підставі договору про надання правничої допомоги, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача Обслуговуючого кооперативу «Ідея» адвокатом Шапошніковою Тетяною Геннадіївною в апеляйних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року в частині задоволених вимог та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг представника відповідача Обслуговуючого кооперативу «Ідея» адвоката Шапошнікової Тетяни Геннадіївни.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги представника відповідача Обслуговуючого кооперативу «Ідея» адвоката Шапошнікової Тетяни Геннадіївни залишено без задоволення, а судові рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника відповідача Обслуговуючого кооперативу «ІДЕЯ» адвокат Шапошнікової Тетяни Геннадіївни залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року в частині задоволених вимог та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: