Справа № 219/1201/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Пижик В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 219/1201/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, встановлення порядку користування житлом та відшкодування моральної шкоди,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Топчийова Є. В., -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що ОСОБА_1 на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2020 року на праві власності належить 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , як спільного сумісного майно колишнього подружжя, оскільки інша частина цієї квартири належить відповідачці, ОСОБА_2 . Проте він не може скористатись своїм правом на користування спірною квартирою, навіть, не заважаючи на те, що він зареєстрований у ній, через протиправну поведінку відповідачки, яка без його згоди облаштувала на вхідних дверях спірної квартири новий замок, чим перешкоджає йому в вільному доступі до такої квартири. На неодноразові пропозиції надати ключ позивачу відповідачка відмовляється. Також він звертався до неї з письмовим повідомленням щодо пропозиції варіантів розділу спірної квартири, однак відповідачка це проігнорувала. Враховуючи, що всі пропозиції домовитись щодо порядку користування спірною квартирою або розпорядження нею не приймаються відповідачкою, а відповідачка після набрання чинності судовим рішенням від 28 жовтня 2020 року не дає можливості позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, то він вимушений у судовому порядку визначити користування спірною квартирою. Так спірна квартира є технічно неподільною через неможливість виділити кожному співвласнику у володіння та користування 1/2 частину квартири в натурі, оскільки вона має дві житлові кімнати площею 43,3 кв. м. (одна житлова кімната - 16,69 кв. м., друга житлова кімната - 10,39 кв. м.). Отже, вважав можливим визначити наступний порядок користування спірним житлом: за відповідачкою залишити у користуванні меншу за площею окрему кімнату (10,39 кв. м.), а йому відповідно надати в користування прохідну кімнату більшої площі (16,69 кв. м.), залишивши у загальному користуванні кухню, комору, балкон, коридори, санвузол. При цьому вказував, що у власності ОСОБА_2 є квартира за адресою: АДРЕСА_2 , а також будинок за адресою АДРЕСА_3 . При цьому через негативні наслідки порушення його прав у виді нервового стресу та додаткових витратах часу для захисту своїх інтересів вважав необхідним сплату боку відповідачки на його користь моральної компенсації перенесених страждань, яку він внаслідок тривалості порушення своїх прав оцінив у сумі 20000 грн. Отже, на підставі вказаного просив суд: зобов`язати відповідачку припинити чинити йому перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом передачі одного екземпляру ключів від вхідних дверей цієї квартири; встановити порядок користування такою квартирою, виділивши в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 16,69 кв. м, а ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 10,39 кв. м., залишивши у загальному користуванні сторін коридори, кухню, санвузол, комору, балкон; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 20000 грн., а також понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. та 2481 грн.

Не погоджуючись із вимогами ОСОБА_1 , представник відповідачки ОСОБА_2 , адвокат Топчийов Є. В., подав відзив, де вказував, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17.01.2020 року по справі № 219/14245/19 шлюб між сторонами було розірвано. Після набуття чинності рішенням суду від 28.10.2020 року про визнання спільним сумісним майном подружжя та поділу по 1/2 частці кожному спірного житлового приміщення кв. АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 декілька разів приїздив до м. Бахмут, іноді не повідомляючи відповідача про це. Отже, позивач сам, маючи ключи, потрапляв до такої квартири, в результаті чого квартира залишалась у відкритому стані, оскільки позивач, знаходячись у нетверезому стані залишав її відкритою, тому ОСОБА_2 заперечує позовні вимоги про перешкоди ОСОБА_1 , у якого є ключі від спірного житлового приміщення, в користуванні кв. АДРЕСА_4 . Стосовно варіанту користування спірної квартири, відповідачка ОСОБА_2 , заперечуючи, вказувала, що у такій квартирі відсутні дві ізольовані кімнати, які є прохідними, тому не можливо користуватися цією квартирою сумісно. Більш того, позивач надає собі більшу кімнату, а відповідачці меншу чомусь. Також просила суд взяти до уваги наявність кримінальних справ, які знаходяться у Бахмутському ВП щодо її побиття позивачем, що унеможливлює сумісне проживання сторін разом. На теперішній час є вирок суду, який набув законної сили від 28.12.2021 року по справі № 219/8629/20, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та притягнуто до відповідальності до покарання за ч. 1 ст. 125 КК України за нанесення тілесних ушкоджень відповідачці зі стягненням з нього на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 20000 грн. При цьому жодного підтвердження моральних страждань ОСОБА_1 з боку відповідачки суду не надано. Таким чином просила суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Позивач, ОСОБА_1 , у судовому засіданні на задоволенні заявлених ним позовних вимог наполягав, які просив суд задовольнити повністю.

Представник відповідача, адвокат Топчийов Є. В., у судовому засіданні, заперечуючи проти заявлених вимог ОСОБА_1 , підтримуючи доводи, викладені ним у відзиві, просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідачка, ОСОБА_2 , у судове засідання не з`явилась, від представника якої, адвоката Топчийова Є. В., у справі наявна заява з проханням розгляд справи провести за відсутності відповідачки, яка просила суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В той же час суд зазначає, що у даному випадку відсутні підстави, перелічені у ст. 223 ЦПК, для відкладення розгляду справи.

Отже, суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Стаття 321 ЦК визначає, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ст. 155 Житлового кодексу (далі за текстом рішення - ЖК) жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу власника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вказано, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

За правовою позицією Верховного Суду України, що міститься у постанові від 3 квітня 2013 року по справі № 6-12цс13, вбачається, що аналізуючи ст. 358 ЦК виходить, що ця норма регулює порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі. При встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Суд також вказує, що при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Тобто при вирішенні спору щодо порядку користування спільним майном суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом в постанові від 6 лютого 2023 року по справі № 607/22941/21.

Таким чином суд відкидає посилання представника відповідачки на те, що кімнати спірної кв. АДРЕСА_4 не ізольовані та є прохідними, як підставу неможливості визначення порядку користування таким житлом між сторонами по справі.

Матеріалами справи встановлено, що за рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2020 року в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя сторін визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 .

Вказане рішення суду першої інстанції від 28 жовтня 2020 року набуло чинності на підставі постанови від 29 грудня 2020 року Донецького апеляційного суду, яким було залишено без задоволення апеляцію ОСОБА_2 .

Згідно із викопіюванням з інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_4 , складеного КП «Бахмутська житлова управляюча компанія», вбачається, що така квартира складається з двох житлових кімнат, однієї ізольованої площею 10,39 кв. м. та другої житлової кімнати прохідної площею 16,69 кв. м. Крім цього кв. АДРЕСА_4 складається з нежитлових приміщень: кухня, два коридори, санвузол, комора та балкон.

Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що позивач та відповідачка є фактичними співвласниками по 1/2 частки кожний двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.09.2025 року, тому вони мають право вільно розпоряджатися належною їм власністю на рівних правах.

З урахуванням переліченого суд дійшов того, що позивач, маючи право спільної часткової власності на кв. АДРЕСА_4 , обґрунтовано звернувся до суду із вимогою про визначення порядку користування таким житлом, зважаючи на відсутність обопільної згоди між співвласниками вказаного нерухомого майна.

Також суд зазначає, що за довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , починаючи з 22 січня 2021 року.

В той же час за даними реєстру Бахмутської міської територіальної громади вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована в АДРЕСА_5 , починаючи з 11.06.2003 року, тобто за іншою адресою ніж спірна квартира сторін.

Судом було також встановлено, що ОСОБА_2 є власником з 3 червня 2003 року квартири по АДРЕСА_6 та власником з 12 липня 2017 року будинку АДРЕСА_3 .

Натомість, судом було встановлено, що за вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26.11.2021 року, який набув чинності 28.12.2021 року, вбачається, що ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, та призначено покарання в виді штрафу в сумі 850 грн., а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди компенсацію в сумі 20 000 грн.

При цьому у судовому засіданні було встановлено, що докази зайняття певної житлової кімнати позивачем чи відповідачем матеріали справи не містять.

Також суд зауважує, що фактично у спірній квартирі зараз сторони не проживають.

У цьому сенсі суд крім іншого звертає увагу на те, що до спірних правовідносин не може бути застосовано положення ЖК, що визначає житлову площу, яка повинна приходитись на одну особу, або необхідність при визначенні порядку користування житлом визначити наймачу та членам його родини обов`язково ізольовані житлові приміщення для проживання, оскільки у даному випадку в першу чергу застосуванню підлягають норми ЦК України, які регулюють питання права власності, тому положення ЖК, які регулюють питання користування житловим приміщенням, застосуванню підлягають лише додатково за аналогією, якщо не суперечать нормам ЦК України, бо право користування є лише однією з однак права власності на спірну квартиру, яку в свою чергу мають у власності сторони у справі.

Таким чином, оскільки між сторонами немає згоди щодо порушеного перед судом питання, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом визначення порядку користування між сторонами кв. АДРЕСА_4 .

При цьому суд враховує, що ОСОБА_2 має у власності інші житлові приміщення, будучи зареєстрованою за іншою адресою ніж спірна квартира.

Натомість, ОСОБА_1 зареєстрований саме в кв. АДРЕСА_4 , співвласником якої він є.

Враховуючи викладене вмотивування, суд дійшов висновку про доцільність визначення у користування ОСОБА_2 більшої, хоча прохідної кімнати, площею 16,69 кв. м., а ОСОБА_1 , натомість, визначити у користування меншу, однак відокремлену кімнату, площею 10,39 кв. м., залишивши інші приміщення у кв. АДРЕСА_4 у спільному користуванні сторін, співвласників такого житла.

Суд, однак при вирішенні зазначеного спору дійшов висновку, що позивач не довів перед судом, що ОСОБА_2 чинить перешкоди йому в користуванні належним йому на праві спільної часткової власності нерухомим майном, оскільки доказів відсутності у нього ключів від такого житлового приміщення ОСОБА_1 не надав, а також не довів факт позбавлення відповідачкою можливості йому мешкати у кв. АДРЕСА_4 , тому в цій частині заявлених ОСОБА_1 позовних вимог на переконання суду слід відмовити.

Також суд вказує, що на підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, зокрема, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно зі змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди.

У даній справі завдання моральної шкоди позивач пов`язує із тривалістю порушення права на користування спірним житлом, тобто кв. АДРЕСА_4 , що належить йому та відповідачці на праві спільної часткової власності по 1/2 частки кожному.

Однак ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу на підтвердження порушення з боку ОСОБА_2 його права на користування кв. АДРЕСА_4 , як підставу, покладену в основу обґрунтування відшкодування йому моральної шкоди, тому на підставі наведеного вмотивування, надаючи оцінку позовним вимогам ОСОБА_1 в цій частині, суд дійшов висновку, що позивач не довів наявності всіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, внаслідок чого у задоволенні його вимог про стягнення моральної шкоди слід на думку суду також відмовити.

Згідно із ст. 141 ЦПК, враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, а саме: повністю відмовив у вимогах щодо передачі одного екземпляру ключів від вхідних дверей спірної квартири та у стягненні спричиненої моральної шкоди, а також частково задовольнив вимоги про встановлення порядку користування кв. АДРЕСА_4 , то витрати позивача на судові витрати у сумі саме 496,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , тобто пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 133, 141, 142, 200, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, встановлення порядку користування житлом та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_4 між її співвласниками, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом визначення в користування: ОСОБА_2 житлову кімнату площею 16,69 кв. м. та ОСОБА_1 житлову кімнату площею 10,39 кв. м., залишивши у їх спільному користуванні в такій квартирі нежитлові приміщення:кухня, два коридори, санвузол, комора та балкон.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 496,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 29 вересня 2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , який фактично мешкає по АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_5 , яка фактично мешкає по АДРЕСА_8 .

Суддя: Д. О. Козлов