КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/2271/25 Головуючий у суді І інстанції Примак-Березовська О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення грошових коштів.

Одночасно сторона позивачки подала заяву про забезпечення позовушляхом накладення арешту на рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ФОП ОСОБА_1 , код отримувача: НОМЕР_2 , а також на всі діючі рахунки відповідачки у межах суми стягнення 180 500 грн.

В обґрунтування заяви зазначила, що предметом спору є грошові кошти у розмірі 180 500 грн, які вона сплатила на банківський рахунок відповідачки за виконання послуг, передбачених договором на виготовлення, доставку та монтаж віконниць, що був укладений між сторонами 14 жовтня 2024 року.

Проте відповідачка у визначені цим договором строки свого зобов`язання не виконала, в результаті чого позивачці доводиться звертатися за захистом свого порушеного права до суду.

Відповідачка веде нечесну підприємницьку діяльність, зобов`язань за договором не виконує, гроші в добровільному порядку не повертає, тому позивачка вважає, що дізнавшись про наявність судового розгляду, відповідачка вчинить дії, направлені на списання коштів зі своїх рахунків і вона буде позбавлена можливості забезпечити належне виконання рішення суду.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Серьогіної І. О.про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунку НОМЕР_1 , який відкрито в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ФОП ОСОБА_1 , код отримувача: НОМЕР_2 , а також на всі діючі рахунки відповідачки у розмірі суми стягнення (позовних вимог) 180 500 грн, крім коштів, що містяться на рахунках накладення та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Виконання ухвали покладено на Оболонський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом пред`явленого позову ОСОБА_2 є вимоги про розірвання договору про надання послуг та стягнення грошових коштів в сумі 180 500 грн за ненадання відповідних послуг з виготовлення, доставку та монтаж віконниць, тому оскільки не вжиття заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення відновлення порушених прав позивачки, наявні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову та накладення арешту на грошові кошти ФОП ОСОБА_1 у розмірі суми стягнення (позовних вимог), крім тих, що містяться на рахунках накладення стягнення на які заборонено законом.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачка в особі представника - адвоката Китаєва І. Ю. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й порушення норм процесуального права.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, вказує, що судом першої інстанції відповідно до частини сьомої статті 153 ЦПК України не було вирішено питання зустрічного щодо забезпечення, а також при розгляді заяви про забезпечення позову не з`ясовано чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, обсяг позовних вимог, дані про особу відповідачки, а також відповідність виду забезпечення позову, який просила застосувати позивачка.

Суд не передбачив, що вжиті ним заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності відповідачки як фізичній особи-підприємця та не врахував, що у зв`язку із накладенням арешту на грошові кошти, які знаходяться на її рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», вона не має можливості сплатити судовий збір з власного рахунку за подання зустрічного позову, що перешкоджає реалізації права на звернення до суду.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд першої інстанції не здійснив належну оцінку обґрунтованості доводів позивачки щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого нею способу забезпечення позову, не забезпечуючи при цьому збалансованості інтересів сторін, адже не тільки позивачка потребує заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів, а також і відповідачка, яка вже постраждала від недобросовісних дій з боку позивачки, яка ввела суд в оману щодо обставин невиконання виконавцем своїх зобов`язань у строки, передбачені договором № 044 від 14 жовтня 2024 року, а також заявляючи завідомо неправдиву інформацію про те, що відповідачка веде нечесну підприємницьку діяльність.

Сама по собі заява позивачки про забезпечення позову не являється беззаперечним доказом необхідності застосування відповідних заходів забезпечення позову. Суд при постановлені оскаржуваної ухвали не взяв до уваги відсутність достатніх підтверджень наявності підстав щодо існування можливого ускладнення відновлення порушених прав позивачки та не навів достатніх доводів щодо того, що відповідачка вчинятиме дії з метою ухилення від виконання зобов`язань. Тобто, нехтуючи важливим моментом об`єктивного існування таких ризиків, того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним і без їх застосування права, свободи та законні інтереси позивачки будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для обмеження грошових коштів відповідачки арештом.

Позивачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник відповідачки - адвокат Китаєв І. Ю. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивачка в судове засідання не з`явилася і явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомила,тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна (у тому числі грошових сум, цінних паперів, корпоративних прав тощо) чи підготовчі дії до його реалізації.

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позов (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Водночас заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками накладення арешту на майно (грошові кошти) відповідача.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позовних вимог, які пред`явила ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 в судовому порядку, є розірвання договору про надання послуг з виготовлення, доставку та монтаж віконниць № 044 від 14 жовтня 2024 року та стягнення грошових коштів у сумі 180 500 грн за відповідних послуг.

Звертаючись до суду із позовом та заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 в особі свого представника - адвоката Серьогіної І. О.просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рахунок ФОП ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», а також на всі діючі рахунки відповідачки у межах суми стягнення 180 500 грн, посилаючись на існування реальної небезпеки утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а також з метою ефективного захисту її порушених прав.

До матеріалів позовної заяви були додані докази, зокрема, щодо існування між сторонами договірних правовідносин, виконання умов договору замовником шляхом перерахування коштів в безготівковій формі у розмірі 180 500 грн на рахунок виконавця в АТ КБ «ПриватБанк», надсилання виконавцю досудової претензії змовника щодо розірвання договору та повернення сплаченої суми коштів (завдатку).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Колегія суддів також враховує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21 зроблено висновок про те, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунку НОМЕР_1 , який відкрито в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ФОП ОСОБА_1 , а також на всі діючі рахунки відповідачки у розмірі суми стягнення (позовних вимог) 180 500 грн, є необхідним і співмірним заходом, який випливає з фактичних обставин, які свідчать про те, що протягом вирішення спору про розірвання договору про надання послуг та стягнення грошових коштів у заявленому ОСОБА_2 розмірі не виключається можливість відчуження відповідачкою, як стороною цього договору, вказаних коштів, які знаходяться на його рахунках, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивачки , за захистом яких вона звернулася до суду.

Суду першої інстанції було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав та інтересів ОСОБА_2 є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти ФОП ОСОБА_1 , тому посилання апеляційної скарги в цій частині є голослівними.

Доводи представника відповідачки - адвоката Китаєва І. Ю. про те, що суд першої інстанції в порушення приписів частини сьомої статті 153 ЦПК України не вирішив питання щодо зустрічного забезпечення не заслуговують на увагу.

Насамперед слід зазначити, що частина сьома статті 153 ЦПК України має таку редакцію: «Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу».

Водночас, як визначено частиною восьмою статті 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Отже, відповідно до вказаних положень процесуального закону, суд має право, однак не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Оскільки обставини, за наявності яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, представником відповідачки не наведено і судовим розглядом не встановлено, з огляду на зміст самої заяви про забезпечення позову в частині відсутності пропозицій позивачки щодо зустрічного забезпечення відповідно положень статей 153, 154 ЦПК України, вказані доводи є необґрунтованими.

Аргумент апеляційної скарги про те, що у зв`язку із накладенням арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунку відповідачки в АТ КБ «ПриватБанк», вона не має можливості сплатити судовий збір з власного рахунку за подання зустрічного позову, також безпідставний з огляду на те, що суд першої інстанції обтяжив арештом грошові кошти ФОП ОСОБА_1 , які знаходяться на відповідному рахунку у вказаному банку лише в межах суми стягнення у розмірі 180 500 грн, окрім коштів, що містяться на рахунках накладення та/або звернення стягнення на які заборонено законом, що у свою чергу не перешкоджає відповідачці використовувати інші грошові кошти у своїй підприємницькій діяльності.

При цьому, із відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що 09 травня 2025 року до суду першої інстанції надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання виконати умови договору та внести зміни до нього, яка ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 року була прийнята до спільного розгляду як така, що відповідає вимогам статті 175 ЦПК України, та об`єднана в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення грошових коштів.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення районним судом принципів співмірності (пропорційності) при застосуванні заходів забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів відповідачки, слід зазначити таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Правозастосовна практика стосовно вирішення питання про забезпечення позову є остаточно сформованою і усталеною.

Суд касаційної інстанції неодноразово роз`яснював у своїх постановах, що предмет спору між сторонами, який виник з приводу стягнення заборгованості (грошових коштів), безпосередньо пов`язаний зі способом забезпечення позову у вигляді арешту майна та з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми боргу, а невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити в майбутньому рішення суду чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

У справі, яка переглядається, з метою повного та своєчасного виконання ймовірного судового рішення накладення арешту на грошові кошти загальною вартістю, яка відповідає ціні позову у розмірі 180 500 грн, є співмірним із позовними вимогами, які позивачка пред`явила в суді до відповідачки.

Отже, застосовуючи такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти, що належать ФОП ОСОБА_1 та знаходяться на її рахунках в банківських установах, в межах ціни позову у розмірі 180 500 грн, суд першої інстанції вірно встановив наявність спору між сторонами, ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивачки, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі, співмірність обраного ОСОБА_2 виду забезпечення позову з її позовними вимогами.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, адже вжиті судом заходи забезпечення позову є доцільними та співмірними з вимогами позову, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивачки та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.

Крім цього, вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах ціни позову не порушує принципу диспозитивності, а сприяє дотриманню принципів співмірності та адекватності вжитого заходу забезпечення позову. Такий захід не позбавляє відповідачку права володіння майном, на яке накладений арешт, оскільки обмеження розповсюджується лише на право розпоряджання грошовими коштами на банківських рахунках виключно в межах заявленої ціни позову.

Можливість накладення арешту на майно в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення коштів є додатковою гарантією для позивачки того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та остання отримає задоволення своїх вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.

Таким чином, вжитий судом першої інстанції захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідачки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що посилання апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як вжиття заходів забезпечення позову, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2025 рокупро забезпечення позову у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній