КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/14120/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника Черепахіна Ю. М. в інтересах ДУ «Київський слідчий ізолятор»

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Матвєєвої О. Ю.

від 25 червня 2025 року

у цивільній справі № 761/38952/23 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи «Київський слідчий ізолятор»

про визнання дій протиправними та стягнення надлишково сплачених коштів,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом обґрунтовуючи вимоги тим, що він разом із сім`єю проживає в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , який до 01.02.2023 перебував на балансі ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Зазначав, що протягом всього часу проживання він сплачував рахунки за комунальні послуги на рахунки ДУ «Київський слідчий ізолятор», з яким ніколи не укладав договори щодо надання комунальних послуг. Проте, з липня 2013 року по травень 2018 року йому було нараховано борг за «різницю лічильників» у розмірі 1 149,82 грн. Крім цього, з вересня 2021 року було нараховано борг за «витрати загально будинкового лічильника холодної води» у розмірі 969,89 грн, а також борг за послуги утримання/обслуговування прибудинкової території у розмірі 2 463,45 грн.

Вказував, що неодноразового звертався до відповідача із заявою про проведення перерахунків, але вони були залишені без належного реагування. За таких обставин, на думку позивача, внаслідок протиправних дій відповідача, поніс збитки майнового характеру, а тому вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в здійсненні перерахунку комунальних послуг та щодо нарахування позивачу «різниці лічильників» в розмірі 1 149 грн 82 коп. за період з 01 липня 2013 року по 30 травня 2018 року, нарахування «витрат загально-будинкового лічильника холодна вода» в розмірі 969 грн 89 коп. з 01 вересня 2021 року по 31 січня 2023 року, нарахування коштів за послуги утримання/обслуговування прибудинкової території в розмірі 2 463 грн 45 коп. за період з 24 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року, а також стягнути надлишково сплачені кошти у загальному розмірі 4 583 грн 16 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апелянт зазначає, що його родина проживає в гуртожитку, кімнати якого обладнані індивідуальними приладами обліку електроенергії. Незважаючи на це, з липня 2013 року в платіжних квитанціях з`явилася додаткова графа «різниця лічильників», за якою йому було нараховано 1 149,82 грн за період з липня 2013 року по травень 2018 року. Апелянт стверджує, що цей вид платежу не передбачений жодним нормативно-правовим актом, а розрахунки за електроенергію повинні здійснюватися за показами індивідуальних лічильників. Позивач також вказує, що його кімната обладнана індивідуальним лічильником холодної води, і він сплачує за фактично спожиту воду за його показами. ОСОБА_1 заперечує нарахування йому додаткових платежів у розмірі 969,89 грн за період з 01 вересня 2021 року по 31 січня 2023 року за «витрати загальнобудинкового лічильника холодна вода». Посилається на постанову Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, яка забороняє стягнення плати за нормативами споживання за наявності квартирних лічильників без урахування їх показань. Апелянт стверджує, що з 24 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року ДУ «Київський слідчий ізолятор» не надавала послуги з утримання та обслуговування прибудинкової території (за винятком вивезення сміття), але виставляла рахунки за ці послуги. Він зазначає, що штат працівників (двірник, прибиральник, слюсар-сантехнік, електрик), відповідальний за надання цих послуг, був відправлений у відпустку, а потім звільнений, і їх обов`язки ніхто не виконував. Апелянт посилається на постанову Кабінету Міністрів України № 970 від 11 грудня 2013 року, яка зобов`язує виконавця послуг проводити перерахунок у разі їх ненадання або надання не в повному обсязі. Щодо твердження суду, що позивач добровільно погасив борг, ОСОБА_1 зазначає, що він був змушений це зробити, оскільки Відповідач відмовився видати довідку про відсутність боргів, яка була необхідна для укладення нового договору на обслуговування з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району». Платіж був здійснений 16 лютого 2023 року, вже після передачі гуртожитку до комунальної власності 01 лютого 2023 року.

У поданому відзиві Державна установа «Київський слідчий ізолятор» не погоджується із апеляційною скаргою, вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року є законним і обґрунтованим. Зазначає, що хоча позивач, ОСОБА_1 , не укладав договору про надання комунальних послуг, він фактично отримував ці послуги. До них належать електропостачання, утримання будинку та прибудинкової території, обслуговування ліфтів, вивезення сміття та освітлення сходових клітин. Відповідно до позиції Верховного Суду, відсутність договору не звільняє споживача від обов`язку повністю оплатити отримані послуги,(постанови Верховного Суду у справі № 750/12850/16-ц від 26.09.2018 та у справі № 642/2858/16 від 06.11.2019). Відповідач посилається на статтю 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка передбачає, що споживач повинен щомісяця сплачувати за спожиті послуги. Зазначено, що дієздатні особи, які проживають у житлі споживача, несуть солідарну відповідальність за оплату комунальних послуг.

У відзиві також зазначається, що в платіжних документах за періоди з 01 липня 2013 року по 30 травня 2018 року, а також з 01 вересня 2021 року по 31 січня 2023 року та з 24 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року відображені нарахування за послуги, які позивач не сплатив. Відповідач стверджує, що тарифи на житлово-комунальні послуги розраховуються КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» та затверджуються розпорядженнями Київської міської державної адміністрації. Крім того, на підставі пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, власник або наймач зобов`язаний оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у визначені терміни.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав із викладених у ній підстав та доводів. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, із підстав наведених у відзиві.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_1 разом із сім`єю проживає в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , який до 01.02.2023 перебував на балансі ДУ «Київський слідчий ізолятор».

В платіжних квитанціях за комунальні послуги за електроенергію датованих з липня 2013 року наявна графа «різниця лічильників». За підрахунком позивача, відповідні нарахування з 01.07.2013 по 30.05.2018 становлять загальну суму 1 149,82 грн.

Також, в платіжних квитанціях за комунальні послуги датованих вересня 2021 року наявна графа «витрати загально будинкового лічильника холодна вода». За підрахунком позивача, відповідні нарахування з 01.09.2021 по 31.01.2023 становлять загальну суму 969,89 грн.

З 24.02.2022 р. по 31.01.2023 р. позивачу було нараховано заборгованість за послуги утримання/обслуговування прибудинкової території в розмірі 2 463,45 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач неодноразово звертався з листами до ДУ «Київський слідчий ізолятор» про надання пояснень щодо причин виникнення заборгованості, на кожне з яких відповідачем надано відповідь (а.с. 59-77). Між іншим відповідач зазначав, що всі тарифи розраховуються КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» та затверджується Розпорядженнями Київської міської державної адміністрації. Щодо витрат «різниці лічильників» відповідач повідомляв, що відповідні нарахування не входять в суму тарифу й за показниками загальнобудинкових лічильників розподіляються між всіма мешканцями будинку, адже відповідач як балансоутримувач, який є бюджетною нефінансовою установою, й не має підстав відшкодовувати комунальні потреби мешканців власним коштом.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як на підставу для стягнення з відповідача на свою користь грошових коштів посилався на Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про житлово-комунальні послуги», а також на те, що відповідач не є виконавцем комунальних послуг, кошти є безпідставно набутими відповідачем, у зв`язку із безпідставним нарахуванням та без проведення відповідного перерахунку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що хоча надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах, факт відсутності договору не звільняє споживача від оплати послуг, якщо він ними фактично користувався. Суд встановив, що позивач проживав у гуртожитку, який перебував на балансі відповідача, і сплачував рахунки за комунальні послуги. Позивачем не було надано доказів та не спростовано, що він не користувався наданими послугами. Враховуючи, що позивач добровільно сплатив заборгованість, підтверджену квитанцією від 16 лютого 2023 року, суд дійшов висновку, що сплачені кошти не є безпідставно набутими відповідачем й відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довів безпідставність нарахування коштів відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з наступних підстав.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що обов`язок оплати комунальних послуг існує, навіть якщо письмовий договір не було укладено. Цей висновок ґрунтується положеннях Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» та правових позиціях Верховного Суду:

Частина 1 статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (Закон № 2189-VIII від 09.11.2017) визначає, що надання послуг здійснюється «виключно на договірних засадах».

Однак, пунктом 5 частини 2 статті 7 цього ж Закону, встановлено прямий обов`язок індивідуального споживача «оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства». Верховний Суд України у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15, зазначив, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони ними фактично користувалися.

Крім того, стаття 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прямо вказує, що «споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору». Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

Відповідно до 15. Про затвердження Примірного положення про користування гуртожитками від 20 червня 2018 р. № 498, особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

Позивач, ОСОБА_1 , проживаючи в гуртожитку, балансоутримувачем якого був ДУ «Київський слідчий ізолятор», фактично отримував житлово комунальні послуги. У матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували цей факт. Таким чином, обов`язок оплати житлово-комунальних послуг, а також інших витрати, що необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання у гуртожитку, виник саме з факту споживання послуг, що відповідає вимогам статті 526 Цивільного кодексу України щодо належного виконання зобов`язань.

Судом також встановлено й підтверджується матеріалами справи, що згідно з наданою квитанцією від 16.02.2023 року, ОСОБА_1 оплатив борг у розмірі 3 855,68 грн.

Звернення позивача до відповідача 15.02.2023 з вимогою провести перерахунок, а потім, наступного дня, сплата усієї суми та отримання довідки про відсутність боргу, свідчить про свідоме рішення.

За таких обставин застосовується правова доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка ґрунтується на пункті 6 статті 3 Цивільного кодексу України, що встановлює принципи добросовісності, розумності та справедливості. Ця доктрина означає, що особа, яка діє суперечливо своїй попередній поведінці, не може вимагати захисту свого права, якщо інша сторона розумно покладалася на цю поведінку.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд. Зокрема у постанові від 17.04.2024 у справі № 127/12240/22, Суд вказав, що «безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів».

Оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази примусу (наприклад, погрози або загрози позбавлення майна), суд першої інстанції обґрунтовано розцінив платіж ОСОБА_1 як добровільний. Його подальше звернення про визнання нарахувань неправомірними, після їх оплати, є суперечливою поведінкою, яка не може бути підставою для задоволення позову.

Щодо безпідставності набуття відповідачем грошових коштів, колегія суддів зазначає, що правовідносини безпідставності набутих коштів врегульовані положеннями статті 1212 ЦК України, які не можу бути застосовані у даній справі, оскільки фактичні обставини не підтверджують безпідставного набуття. Хоча позивач вважає нарахування безпідставними, вони були здійснені в рамках існуючих зобов`язальних відносин з надання та споживання житлово-комунальних послуг, а отже, оплата ОСОБА_1 послуг мала достатню правову підставу.

Твердження позивача про порушення його права на свободу вибору та свободу волевиявлення (ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів») є помилковими, адже послуги з утримання гуртожитку надавалися єдиним виконавцем, проте це не означає, що споживачу нав`язували нерівні умови. Твердження позивача про протиправність нарахування за різницю між показниками загальнобудинкового та індивідуальних лічильників, є безпідставним, оскільки гуртожиток має розраховуватися за загальним приладом обліку, а різниця в обсягах споживання за загальним та індивідуальними приладами обліку може розподілятись між мешканцями гуртожитку, при цьому порядок розподілу знаходиться у виключній компетенції власника гуртожитку, як господарюючого суб`єкта.

Матеріали справи також не містять доказів порушення принципу рівності сторін договору (пункт 4 статті 21 Закону), водночас відповідач надавав вичерпні роз`яснення щодо виникнення заборгованості, а всі тарифи були розраховані та затверджені відповідно до розпоряджень Київської міської державної адміністрації. Твердження позивача про неналежне визначення ціни (пункт 7 статті 21 Закону) є необґрунтованим, адже позивач не надав доказів, які б спростовували розрахунки відповідача або підтверджували неправомірність самих тарифів, навпаки, він визнав факт заборгованості, сплативши її.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи в позові, дійшов вірного висновку, що позивач не довів безпідставність набуття відповідачем грошових коштів. Оскільки кошти були сплачені за послуги, якими позивач фактично користувався, і ця сплата була добровільною, відповідач отримав їх на належній правовій підставі. Таким чином, на момент звернення до суду не було порушеного права, яке б потребувало судового захисту.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 вересня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов