ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1833/25 Справа № 192/2118/23 Суддя у 1-й інстанції - Тітова О. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О.В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Лопакова А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації речових прав земельної ділянки, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Дніпровське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»,третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Солонянська селищна рада (суддя першої інстанції Тітова О.О., повний текст рішення складено 18 жовтня 2024 року),

ВСТАНОВИВ:

Керівник Правобережної окружної прокуратури м.Дніпра в інтересах держави в особі позивача Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації речових прав земельної ділянки, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Дніпровське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»,третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Солонянська селищна рада в якому просив:

- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:002:0027 площею 0,25 га за ОСОБА_1 здійснену на підставі рішення державного реєстратора Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюка Євгена Васильовича № 54788581 від 21.10.2020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :06:002:0027 площею 0,25 га державі в особі Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :06:002:0027 площею 0,25 га у Державному земельному кадастрі;

- стягнути на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області земельну ділянку кадастровий номер :06:002:0027 площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :06:002:0027 площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору 6414

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, в якій наголошує на тому, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи.

Скарга мотивована тим, що дана позовна заява не містить жодних обґрунтувань або фактів нездійснення або неналежного здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій.

Також наголошує на тому, що залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державного спеціалізованого господарське підприємства «Ліси України» в особі філії «Дніпровське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», , адреса 49100, м. Дніпро, вул.. Космічна, буд. 35., без належної державної реєстрації та доказів правонаступництва протирічить вимогам ст.ст. 53, 55 ЦПК України.

Зазначає, що твердження позивача про підробленість документа спростовано показами свідків, а обраний спосіб захисту порушених прав шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер :06:002:0027 площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., без визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, є неналежним способом захисту.

Вказує, на те, що позивачем не надано жодного доказу, що земельні ділянки Микільського лісництва передані у постійне користування ДП «Дніпровське лісове господарство» до 21.01.1994 року

Позивачем до позовної заяви не надано підтверджень, що матеріали лісовпорядкування ДП «Дніпровське лісове господарство» затвердженні відповідним органом виконавчої влади з питань лісового господарства та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, як того вимагає положення Лісового кодексу України, обставини

ОСОБА_1 просив рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Від керівника Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив,що Правобережна окружна прокуратура міста Дніпра листами №04/53-44вих-23 від 03.01.2023 та № 04/53-1480вих-23 від 03.03.2023 повідомляла Дніпровську районну військову адміністрацію Дніпропетровської області про наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Дніпровської районної військової адміністрації Дніпропетровської області.

Зазначає, що позовна вимога щодо скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку здійснену на підставі рішення державного реєстратора Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 54788581 від 21.10.2020, є обґрунтованою відповідно до вимог чинного законодавства та є належним способом захисту порушеного права.

Керівник прокуратури просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Прокурор Камлер А.В., та представник Дніпровсьокї районної державної адміністрації Мережко К.О.., у судовому підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити у повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 , - ОСОБА_2 , у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її у повному обсязі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з рішенням Дніпропетровської обласної ради №443-16/V від 25.09.2008 на території Солонянського району створено регіональний ландшафтний парк «Придніпровський» (загальної площею 4917,9 га) на підставі проекту 2004 року за яким до складу ландшафтного парку територіально увійшли землі Микільської, Військової та Башмачанської сільських рад, землі Микільського лісництва, землі лісового фонду, водного фонду, природоохоронного призначення, природні комплекси (пасовища, болота, що потребують реабілітації) та сільськогосподарські угіддя загальною площею 4917,9 га.

Згідно з охоронним зобов`язанням від 14.08.2009 землекористувач ДП «Дніпровське лісове господарство» взяло під охорону заповідний об`єкт регіональний ландшафтний парк «Придніпровський» площею 2159,0 га розташований на території Микільського лісництва.

Рішенням Дніпропетровської обласної ради №226-9/ VІІ від 14.07.2017 змінено назву регіонального ландшафтного парку «Придніпровський», розташованого на території Солонянського району (загальною площею 4917,9 га), на «Дніпровські пороги».

Згідно з відповіддю на запит прокурора ВО «Укрдержліспроект» та фрагментом з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 46 Микільського лісництва ДП «Дніпровський лісгосп» і межами його таксаційних виділів відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2013 року та межами земельної ділянки з кадастровим №:06:002:0027 вона перебуває в середині визначеного кварталу 46.

Такі ж відомості зазначені в таксаційному описі відомостей поквартальних підсумків 2014 року ДП «Дніпропетровське лісове господарство» із зазначенням координат кварталу 46.

Згідно з відповіддю секретаріату КМУ №6601-21 від 22.11.2021 на запит прокурора Кабінетом Міністрів України рішень про передачу або вилучення земельної ділянки №:06:002:0027 із користування ДП «Дніпровське лісове господарство», розташованої в межах регіонального ландшафтного парку «Дніпровські пороги» та погодження зміни її цільового призначення не приймалося.

Згідно з відповіддю Дніпропетровської обласної державної адміністрації на запит прокурора проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду відповідно до вимог ч.3 ст.186-1ЗК України (в редакції від 24.09.2020) підлягає погодженню зокрема зі структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища. Проект землеустрою земельної ділянки з кадастровим №:06:002:0027 на розгляд та погодження до департаменту екології та природних ресурсів облдержадміністрації не надходив.

Згідно з листом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів №12065/1/1-21 від 03.12.2021 проекти рішень та інші матеріали пов`язані з вилученням та передачею у приватну власність із зміною цільового призначення земельної ділянки з кадастровим №:06:002:0027 площею 0,25 га в тому числі в межах території РЛП «Дніпровські пороги» до Міндовкілля не надходили.

Згідно з інформаційною довідкою №336587153 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим №:06:002:0027 площею 0,25 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250 з 21.10.2020 на праві власності належить відповідачу ОСОБА_1 на підставі витягу з рішення №7 виданого 20.10.2020 Микільською сільською радою про що 27.10.2020 внесено відомості до реєстру.

Згідно з витягу з Державного земельного кадастру від 25.09.2020 цільове призначення земельної ділянки №:06:002:0027 площею 0,25 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Земельна ділянка зареєстрована згідно з проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 30.04.2020 відділом у м.Вінниці ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області.

Судом встановлено, що реєстрація права власності відповідача ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку була проведена на підставі витягу Микільської сільської ради з рішення №7 від 20 жовтня 2020 року, підписаного секретарем сільської ради Шаповалом Ю.О., оригінал якого відповідач надав суду (т.2 а.с.199).

Разом з цим судом було досліджено всі прийняті на 29 сесії 7 скликання Микільської сільської ради проведеної 20 жовтня 2020 року рішення. Так, на виконання ухвали суду від 03.07.2024 року архівним відділом Дніпровської районної державної адміністрації, окрім безпосередньо запитуваного судом рішення, було надано справу сформовану Микільською сільською радою у зв`язку з припиненням повноважень через об`єднання територіальних громад та передану до архіву за результатами 29 сесії від 20.10.2020 року.

Згідно з архівною справою Микільської сільської ради 29 сесії 7 скликання рішення про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки з кадастровим №:06:002:0027 за адресою: АДРЕСА_1 сільською радою не приймалось, під №7 на вказаній сесії ухвалено рішення про затвердження проектної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 з кадастровим номером :06:003:0011, площею 0,1290 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що формування архівної справи 29 сесії Микільської сільської ради 7 скликання від 20.10.2020 здійснено з порушенням вимог щодо ведення діловодства: порушена нумерація, яка не відповідає опису, на деяких документах відсутні підписи голови ради ОСОБА_3 , відсутні додатки до відповідних рішень, тощо.

Так згідно з архівної справи 29 сесії Микільської сільської ради судом встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 насправді передана у власність іншій особі та за рішенням №10 від 20.10.2020.

Третьою особою на стороні позивача суду було надано ще один витяг з рішення №7 від 20 жовтня 2020 року, підписаного секретарем сільської ради Шаповалом Ю.О. згідно з яким ОСОБА_1 затверджено проектну документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1290 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :06:003:0011), яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд не надає оцінку підставам та обставинам набуття права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 кадастровий номер :06:003:0011, оскільки вказана земельна ділянка не є предметом судового розгляду.

В суді були допитані голова Микільської сільської ради ОСОБА_3 та секретар сільської ради ОСОБА_4 в якості свідків, які чітко пам`ятали лише обставини передання у власність земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Щодо наявності одних і тих же рішень за різними адресами стверджували, що такі рішення на сесії сільської ради не приймались. Під час допиту вказаних свідків судом було встановлено, що оформлення витягів з рішень Микільської сільської ради чи рішень, які стосувались безпосередньо особи, здійснювалось шляхом їх роздрукування з комп`ютера секретаря без перевірки відповідності оригіналу такого рішення підписаного головою та підшитого до відповідної справи. Особам, які звертались до сільської ради за рішеннями, які їх стосувались, видавалась така кількість рішень, в якій була необхідність (скільки раз звертались, стільки витягів чи рішень і отримували). Матеріали засідання відповідної сесії сільської ради під час видачі засвідчених секретарем витягів з рішень чи рішень сільради, не перевірялись, все роздруковувалися з комп`ютера по пам`яті секретаря чи голови, засвідчувались підписом секретаря та печаткою сільської ради. Якщо в рішенні виявлялась описка чи помилка, роздруковувався просто новий документ (витяг чи рішення) зі зміненими відомостями. Голова сільської ради свідок ОСОБА_3 в суді зазначив, що його діяльність, як голови сільської ради вже досліджувалась в рамках кримінального провадження, однак воно не стосувалось ОСОБА_1 . Добре знає обставини виділення земельних ділянок ОСОБА_1 так як знає його давно з 2008-2009 року, він зареєстрований у будинку його батьків та вони мають добрі стосунки, разом грали у футбол.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того. що під час розгляду справи судом знайшли підтвердження доводи прокурора про те, що рішення про затвердження проектної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 з кадастровим №:06:002:0027 Микільською сільською радою не приймалось, оскільки при припиненні повноважень Микільської сільської ради у зв`язку з реформою місцевого самоврядування та об`єднанням територіальних громад, зокрема територіальна громада Микільської ради увійшла до складу об`єднаної Солонянської ОТГ, та передачі справ та рішень Микільської сільської ради до архівної установи, рішення про передачу земельної ділянки з кадастровим №:06:002:0027 за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 в переданих матеріалах відсутнє.

Наявність засвідченого секретарем з печаткою сільської ради витягу з рішення №7 від 20.10.2020 щодо земельної ділянки з кадастровим №:06:002:0027 за адресою: АДРЕСА_1 у відповідача пояснюється неналежною організацією ведення діловодства Микільською сільською радою. В матеріалах справи наявні різні витяги з рішення №7 від 20.10.2020, зокрема, і щодо земельної ділянки з кадастровим номером :06:003:0011 за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційний суд погоджуються з вказаним висновком суду першої інстанції.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див., зокрема, постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Процесуально-правовий інструментарій має використовуватись лише для забезпечення визначеності у приватних відносинах, реального та ефективного захисту прав та інтересів, основною передумовою чого є обрання позивачем належного способу захисту його порушеного права/інтересу. Належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу має відповідати змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий спосіб захисту має присікати порушення цивільних прав та/або інтересів чи відновлювати їх (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судувід 04 листопада 2024 року в справі № 465/4230/22 (провадження № 61-16265сво23)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частини перша, друга статті 20 ЗК України тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 20 ЗК України).

Відповідно до пунктом «г» частини першої статті 150 ЗК України землі природно-заповідного фонду належать до особливо цінних земель.

Погодження питань, пов`язаних із зміною цільового призначення особливо цінних земель державної та комунальної власності, припиненням права постійного користування ними відповідно до цього Кодексу належить до повноважень Верховної Ради України (пункт «ґ» статті 6 ЗК України).

Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

У частині третій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища. Встановлені частиною першою цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.

Заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів (стаття 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).

У частині першій статті 26 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» на територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник.

Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання (частина п`ята статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).

Відповідно до частини першої статті 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб (частина п`ята статті 122 ЗК України.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) вказано:

«7.20. Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України (частина друга статті 150 ЗК України у редакції на час виникнення спірних правовідносин).

7.21. Системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення). Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності, зокрема, для будівництва житла був можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України.

7.23. Враховуючи, що Верховна Рада України не погодила вилучення земельної ділянки на території парку-пам`ятника садово-паркового мистецтва місцевого значення «Перемога» у місті Полтаві із комунальної власності, право власності територіальної громади на цю ділянку не припинилося і до фізичних осіб-відповідачів не перейшло.

7.24. Втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала безперешкодне володіння загальнонародними благами та ресурсами, вільний доступ до водних та інших природних ресурсів і об`єктів природно-заповідного фонду, зокрема і до парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, одним із яких є Парк «Перемога». У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави, зокрема і від імені територіальної громади як власника земельної ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги (стаття 41 Конституції України), згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 7.20)).

7.28. Як вже було зазначено, фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону № 2456-XII та інших нормативно-правових актів України заборонено. Надання земельної ділянки для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Перемога» суперечить як статусу відповідного об`єкта природно-заповідного фонду, так і законодавчим обмеженням на здійснення діяльності з такого будівництва на відповідних землях. Тому за змістом наведених вище приписів, які характеризуються належною якістю як властивістю, що є умовою забезпечення юридичної визначеності у правовідносинах, і органи місцевого самоврядування, і фізичні особи-відповідачі знали чи повинні були знати про неможливість всупереч закону передання й отримання у приватну власність земельної ділянки на території Парку «Перемога» для вищевказаної мети. Отже, втручання судом у право ОСОБА_2 мирно володіти цією ділянкою відповідає закону.

7.29. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункти 51-52)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), що необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року в справі № 373/1810/16-ц (провадження № 61-13700св19), що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Матеріалами справи встановлено, що земельна ділянка, яка була сформована відповідачем розташована на території Микільського лісництва ДП «Дніпровський лісгосп» та входила до складу регіонального ландшафтного парку «Дніпровські пороги».

Також, згідно із інформацією Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства № 2725/0/260 від 31.05.2021, за матеріалами лісовпорядкування земельна ділянка з кадастровим номером :06:002:0027 знаходиться в межах кварталу 46 виділ 4 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство».

Крім того, відповідно до листа Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної військової адміністрації за № 2- 3172/0/261-21 від 14.05.2021 земельну ділянку регіонального ландшафтного парку «Дніпрові пороги» сформовано за рахунок земель лісогосподарського призначення державної власності, зокрема, земельної ділянки з кадастровим номером :06:002:0027.

До ДП «Дніпропетровське лісове господарство» звернення, заяви, листи щодо отримання згоди на вилучення вищевказаної земельної ділянки не надходили. ДП «Дніпровське лісове господарство» згоду на вилучення земель у кварталі 46 виділу 4 Микільського лісництва не надавало. Дозволу на вилучення земель природно - заповідного фонду, а саме в кварталі 46 виділу 4 Микільського лісництва, Кабінетом Міністрів не надавалось, вилучення та зміна цільового призначення даної земельної ділянки не проводилась.

Відомостей про вилученням та передачу у власність територіальної громади із зміною цільового призначення земельної ділянки з кадастровим №:06:002:0027 площею 0,25 га в межах території РЛП «Дніпровські пороги» суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що 04.03.2012 подавав до Микільської сільської ради заяву про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,3805га, в тому числі: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,1305 га, та згідно рішення 20 сесії Микільської сільської ради від 19.03.2012 року , відповідач ОСОБА_1 отримав дозвіл на розробку проекту за адресою: АДРЕСА_3 , а не по АДРЕСА_1 (т.4 а.с.58-59).

Доказів, які підтверджують погодження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим №:06:002:0027 в порядку визначеному законом обласною державною адміністрацією чи Міндовкіллям, ані суду першої ані апеляційної інстанції надано не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га по АДРЕСА_1 сільською радою не видавалось, а отже його і не існує, а тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, щодо скасування дежаврної реєстрації на земельну ділянку з кадастровим :06:002:0027 та витребування її від відповідача на користь Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи