КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Тесленко І.О. у м. Київ 29 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідачів солідарно на свою користь 353687,46 грн., покласти на відповідачів судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору, а також витрат на професійну правничу допомогу.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 03 вересня 2020 року ним надано в борг ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 55200 грн., що є еквівалентом 2000 доларів США, згідно курсу НБУ 27,60 грн./1 долар США, що підтверджується договором позики № 11/08/2020-126 від 11 серпня 2020 року, квитанція про оплату від 03 вересня 2020 року, а також актом приймання-передачі грошових коштів до договору позики. Договір позики та акт приймання-передачі від 11 серпня 2020 року підписані шляхом накладення електронного цифрового підпису сторонами. Відповідно до п. 1.2 договору, за користування позикою позичальник зобов`язаний щомісяця до 20 числа, починаючи з вересня 2020 року, сплачувати на рахунок позикодавця, вказаний у договорі, грошові кошти у розмірі, що становить гривневий еквівалент 50 доларів США за курсом НБУ, встановленим на дату їх перерахування позикодавцю, але у будь-якому разі не більше, ніж 1725 грн.

02 вересня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до договору позики, яким погоджено внести зміни до п. 5.1 договору, виклавши його в наступній редакції: «Договір вважається укладеним з моменту передачі суми позики від позикодавця позичальнику («Дата укладення договору») та діє до 25 серпня 2022 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами власних зобов`язань за договором». Решта пунктів договору залишилась без змін.

Також 11 серпня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно п. 1.1 якого, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_1 , що виникли з договору позики від 11 серпня 2020 року, який був укладений кредитором і боржником.

Згідно договору позики, а також додаткової угоди № 1 до нього, відповідач зобов`язався повернути кошти у повному обсязі до 25 серпня 2022 року. Станом на день подачі позовної заяви відповідачі борг не повернули, чим порушили виконання зобов`язання. З 20 лютого 2022 року грошові кошти за користування позикою не виплачувалися, було декілька незначних виплат за період з червня 2022 року по березень 2023 року, що підтверджується актом звірки від 01 січня 2024 року, який складений позивачем, однак не підписаний відповідачем. На звернення з проханням повернути гроші відповідачі жодним чином не реагують, чим ухиляються від виконання зобов`язання.

Повернення грошових коштів позики здійснюється в національній валюті - гривні по курсу НБУ, встановленому на момент виплати, в еквіваленті 2000 доларів США на розрахунковий рахунок картки позикодавця 20 серпня 2021 року, але в будь-якому разі не більше, ніж 69000 грн., що передбачено п. 1.3 договору позики. Враховуючи даний пункт договору, відповідачі зобов`язані повернути основну суму зобов`язання на розрахунковий рахунок позивача 69000 грн., а також за період прострочення з 26 серпня 2022 року по 03 червня 2024 року 3 % річних в розмірі 3666,90 грн. та інфляційні втрати 8877,19 грн. Крім того, п. 4.2 договору позики передбачено, що у випадку повного чи часткового неповернення суми позики в передбачений умовами договору строк позичальник сплачує пеню в розмірі 0,5 % від суми боргу за кожний день прострочення. Крім того, згідно п. 4.1 договору позики у випадку повного чи часткового неповернення відсотків за користування позикою в передбачений умовами договору строк, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,5 % від суми боргу за кожний день прострочення. Враховуючи, що позичальником виплати були здійснені до 20 лютого 2022 року, а також декілька інших незначних виплат, до сплати підлягає заборгованість та пеня за 27 місяців. Отже, за договором позики за користування позикою позичальник зобов`язаний сплатити заборгованість у сумі 42778,10 грн. та пеню в розмірі 6150,27 грн.

Загальний розмір заборгованості становить 353687,46 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 353687,46 грн. та витрати у вигляді судового збору в розмірі 3536,87 грн.

Відповідач ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, заперечував проти доказів, використаних судом першої інстанції, щодо встановлення факту надання кредитних коштів. Вважав, що суд першої інстанції у рішенні помилково встановив, що факт отримання коштів відповідачем підтверджено дублікатом квитанції від 03 вересня 2002 року (а. с. 15), адже при цьому суд не надав оцінки факту, що в цій квитанції сума перерахування виражена в євро, що не відповідає умовам договору позики. Також у відповідності до умов п. 2.2.1 договору, позика має надаватись у строк 5 днів з дати підписання сторонами на поточний рахунок позичальника, зазначений в договорі, у АТ КБ «ПриватБанк». Акт про надання позики, який начебто підтверджує виконання обов`язку позикодавця (позивача) про надання позики, датований 11 серпня 2020 року.

Суд проігнорував факт, що позикодавцем не дотримано умови договору позики: позика не надана протягом 5 днів з дати підписання (тобто в строк до 16 серпня 2020 року) і доказів, що спростовують цю обставину, в матеріалів справи немає, в договорі встановлено (п. 2.2.1), що виконання позикодавцем взятих на себе зобов`язань є факт зарахування суми позики на банківський рахунок позичальника, зазначений в договорі позики, а докази перерахування коштів на поточний рахунок НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» відсутні. У п. 2.2.1 договору встановлено, що факт отримання позики підтверджується актом приймання-передачі, який підписується сторонами, а також банківським документом, що підтверджує факт перерахування грошових коштів, виданий установою, що проводила розрахунок між сторонами.

У п. 5.2 договору позики встановлено, що у разі, якщо передача грошових коштів від позикодавця позичальнику не відбудеться, договір вважається неукладеним. Оскільки факт передачі грошових коштів в строк, вказаний в п. 2.2.1 до 16 серпня 2020 року, не підтверджується банківським (платіжним) документом, договір позики відповідно до п. 5.2 договору є неукладеним.

Посилаючись на зміст ст. 1046 ЦК України, зазначав, що моментом укладення договору позики є момент передання грошей, однак судом проігноровано виконання норм ст. 1046 ЦК України і не встановлено, якими доказами підтверджується передання грошей.

Також проігноровано суперечність наданих позивачем доказів, відсутність банківського (платіжного) документу, в якому чітко зазначено перерахування коштів від ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_1 в сумі 55200 грн. Дослідження зазначених обставин має вирішальне значення для визначення таких істотних питань, як чи є договір укладеним, чи виконані умови надання позики, з якої дати починається відлік користування позикою і яка плата за користування позикою встановлена умовами договору. В договорі позики не визначено розмір процентів, проте встановлена певна однакова щомісячна плата, яку позичальник має перераховувати позикодавцю. Ця плата фактично є комісією за користування позикою.

Вказував, що ст. 1048 ЦК України встановлено, що за договором позики може бути встановлена умова про нарахування процентів (розмір і порядок сплати). Ніяких сум комісій за користування позикою нормами кодексу не передбачено. Однак судом не досліджено цієї істотної обставини.

Крім того, судом не враховано, що сума позики в гривнях підлягає поверненню в сумі більшій, ніж на момент видачі (69000 грн. при поверненні), при тому, що сума позики складала 55200 грн., а в самому тексті договору сума позики визначена як сума еквіваленту 2000 доларів США. Тобто умовами договору фактично була встановлена більша сума позики при поверненні, ніж при видачі. Така умова свідчить, що сторони погодили остаточну суму повернення позики з урахуванням можливого знецінення гривні або девальвації в договорі і включала плату за користування позикою.

Посилаючись на ст. 11 ЦПК України, вважав, що судом при ухваленні рішення порушено принцип пропорційності цивільного судочинства.

Вказував, що позивачем заявлено до стягнення з відповідачів суму за договором позики в загальній сумі 353687,46 грн. При цьому в позові зазначено, що розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних проводиться згідно офіційного курсу НБУ на час пред`явлення позову. Судом не надано оцінки правомірності нарахування інфляційних втрат, адже на суму заборгованості, яка фактично прив`язана до еквіваленту у іноземній валюті і має сплачуватись за курсом НБУ на день оплати, не можуть застосовуватись інфляційні нарахування. Такі нарахування здійснюються лише на заборгованість, яка визначається виключно в національній валюті. Однак маніпулювання позивачем сумою боргу в гривні для додаткових інфляційних нарахувань залишилось без уваги суду.

Наголошував, що нарахування пені за період карантинних обмежень та під час дії воєнного стану взагалі є незаконним.

Таким чином, сума задоволених судом позовних вимог до відповідачів більше, ніж у шість разів, перевищила суму позики, і основною сумою є сума пені.

Наводив п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», яким встановлено звільнення споживача в період з 01 березня 2020 року від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення виконання зобов`язань у вигляді неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, а також встановлюється заборона на збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит.

Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилаючись на ст. 509, 526, 610, 1046, 1047 ЦК України, зазначав, що на підставі фактичних обставин справи, що підтверджуються договором позики від 11 серпня 2020 року, дублікатом квитанції від 03 вересня 2020 року, актом приймання-передачі грошових коштів, підписаним сторонами з використанням КЕП 03 вересня 2020 року, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про встановлення факту надання позики, що відповідає положенням ч. 2 ст. 1046 ЦК України.

Звертав увагу, що відповідачем не було надано доказів невідповідності волевиявлення учасника спірних договорів позики його внутрішній волі чи про відсутність у нього бажання настання реальних наслідків правочину. Доказів, які б вказували на фіктивність укладеного договору або на його безгрошовість, відповідачем до суду не надано.

Щодо строку надання позики, посилався на п. 2.2 договору позики, яким визначено, що датою виконання позикодавцем взятих на себе зобов`язань за договором є день фактичного зарахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника, вказаний у договорі, і що факт надання позики позивачем ОСОБА_1 підтверджується фактичним зарахуванням коштів на банківський рахунок відповідача 03 вересня 2020 року, актом приймання-передачі грошових коштів, підписаним сторонами з використанням КЕП у ту саму дату 03 вересня 2020 року, дублікатом банківської квитанції від 03 вересня 2020 року.

Крім того, сторонами було укладено додаткову угоду № 1 від 02 вересня 2020 року до договору позики № 11/08/2020-126, якою вони спільно погодили зміну строку надання коштів, виклавши п. 2.2.1 договору у новій редакції, в якій погодили перерахувати на банківський рахунок позичальника, вказаний у договорі, зазначену суму позики не пізніше 10 вересня 2020 року.

Таким чином, вказував, що будь-які посилання апелянта на порушення строку, передбаченого первісною редакцією договору, є безпідставними, оскільки строк було узгоджено повторно та пролонговано сторонами до 10 вересня 2020 року; грошові кошти були фактично передані в межах узгодженого строку 03 вересня 2020 року.

Отже, твердження апелянта про те, що договір нібито не було укладено через порушення строку надання коштів, не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить чинному законодавству.

Щодо платіжного доручення, яке підтверджує факт передачі коштів за договором позики, пояснював, що в матеріалах справи наявний дублікат квитанції від 03 вересня 2020 року, з якої чітко вбачається, що позивач здійснив переказ коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_2 . Сума переказу - 1708,98 євро, при цьому у графі «призначення платежу» прямо зазначено «згідно договору позики 11/08/2020-126 від 11.08.2002 року. Платник: ОСОБА_2 ».

Зазначив, що первинно він зазначив суму у гривні - 55200 грн., проте оскільки переказ здійснювався з валютного рахунку, банк провів конвертацію у валюту євро. Ця технічна обставина жодним чином не змінює природи зобов`язання, узгодженого між сторонами. Картковий рахунок, на який були перераховані кошти, зазначений у договорі позики в розділі «Реквізити сторін», а отже сторона відповідача була заздалегідь обізнана про призначення та умови такого платежу.

Вказував, що кошти були фактично отримані ОСОБА_1 , жодних заяв про відмову від їх прийняття або повернення не надходило, що свідчить про фактичне прийняття позики та користування нею. Таким чином, твердження апелянта про відсутність передачі коштів або неукладеність договору суперечать наявним у справі письмовим доказам.

Щодо дій відповідача, які свідчать про визнання боргу, вказував, що впродовж тривалого часу до 20 лютого 2020 року ОСОБА_1 , здійснював регулярні грошові перекази на виконання своїх зобов`язань за договором, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків № 01 від 01 січня 2024 року, долученим до матеріалів справи. Крім того, навіть після зазначеної дати ОСОБА_1 продовжив здійснювати поодинокі платежі, зокрема 02 червня 2022 року - 731 грн., 29 червня 2022 року - 731 грн., 07 листопада 2022 року - 975,16 грн., 04 грудня 2022 року - 487,58 грн., 12 лютого 2023 року - 487,58 грн., 13 березня 2023 року - 487,58 грн. Факт здійснення таких оплат свідчить про визнання ОСОБА_1 існування договірних зобов`язань за договором позики, а також про усвідомлення ним свого обов`язку їх виконувати.

Таким чином, зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, ОСОБА_1 вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором позики, і аналогічної позиції дотримується Верховний Суд в п. 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, згідно яких не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу або суми санкцій є тією, що свідчить про визнання боргу.

Щодо заявленої суми до стягнення, наводив зміст ст. 6, 627, 628, 629 ЦК України, правові висновки Верховного Суду в постанові від 27 лютого 2024 року в справі № 916/2239/22, від 11 січня 2024 року № 916/1247/23 щодо свободи договору, вказував, що між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики, укладеним в письмовій формі, зміст якого підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті.

Наводив зміст ст. 625 ЦК України, вказував, що за змістом наведеної вимоги закону інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 910/5282/23 щодо добросовісності як однієї з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним приписом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин, вказував, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Щодо строку на подання відзиву, пояснював, що з урахуванням того, що позивач не мав зареєстрованого електронного кабінету в системі «Електронний суд» до 21 липня 2025 року, на апелянта покладався обов`язок направити копію апеляційної скарги позивачу в паперовій формі за вказаною у справі адресою рекомендованим листом з описом вкладення. Однак така вимога виконана не була, внаслідок чого з текстом апеляційної скарги ОСОБА_2 ознайомився лише 21 липня 2025 року, в зв`язку з чим просив поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Вирішуючи клопотання позивача про поновлення строку для подання відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Апеляційний суд враховує, що до апеляційної скарги надано докази направлення її копії на повідомлену ОСОБА_2 у позовній заяві адресу для листування м. Львів пл. Соборна 12-а, разом із тим, згідно трекінгу Укрпошти за номером поштового відправлення, таке відправлення не було вручено та повернуто за з закінченням терміну зберігання.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем копії апеляційної скарги, а також, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, апеляційний суд продовжує позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу долучені нові докази, а саме копія додаткової угоди від 02 вересня 2020 року до договору позики № 11/08/2020-126.

Відзив позивача на апеляційну скаргу не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не був позбавлений можливості доводити перед судом переконливість своїх доводів, визначивши обсяг доказової бази на свій розсуд та надавши до позовної заяви відповідні докази.

Апеляційний суд також враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), згідно яких, суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені позичальником на час підписання ним довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки позивачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

В судове засідання 24 вересня 2025 року сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів, а також на електронну адресу.

Від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Янківа Б.Л. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із виникненням форс-мажорних обставин, які неможливо було передбачити, і які унеможливлюють його участь в режимі відеоконференції. Доказів на підтвердження зазначених обставин до клопотання не надано, а також не зазначено, що саме унеможливило участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Вирішуючи клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про його недоведеність та необґрунтованість.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, представником позивача не надано доказів поважності причин неможливості брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 13 серпня 2020 року ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_2 (позикодавець) шляхом накладення електронних підписів уклали договір позики 11/8/2020-126 (дата виготовлення зазначена 11 серпня 2020 року), за умовами п. 1.1 якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 55200 грн., що є еквівалентом 2000 доларів США згідно курсу, встановленого НБУ на дату укладення договору, а саме 27,60 грн./1 дол. США, та зобов`язується повернути позикодавцеві грошові кошти у строк та на умовах, передбачених даним договором (а. с. 16 - 19).

Згідно п. 1.2 договору за користування позикою позичальник зобов`язаний щомісяця, до 20 числа, починаючи з вересня 2020 року, сплачувати на рахунок позикодавця, вказаний у договорі, грошові кошти в розмірі, що становить гривневий еквівалент 50 доларів США за курсом НБУ, встановленим на дату їх перерахування позикодавцю, але у будь-якому разі не більше, ніж 1725 грн.

Згідно п. 1.3 договору повернення грошових коштів позики здійснюється в національній валюті - гривні по курсу НБУ, встановленому на момент виплати, в еквіваленті 2000 доларів США на розрахунковий рахунок картки позикодавця 20 серпня 2021 року, але в будь-якому разі не більше, ніж 69000 грн.

Згідно п. 1.4 договору позика, що надається за даним договором, не є фінансовою послугою у розумінні чинного законодавства України.

Згідно п. 2.2.1 договору позикодавець зобов`язаний перерахувати на банківський рахунок позичальника, вказаний у договорі, зазначену суму позики протягом 5 днів з моменту підписання даного договору. Датою виконання позикодавцем взятих на себе зобов`язань за договором є день фактичного зарахування коштів на банківський рахунок позичальника, вказаний у договорі. Підтвердженням отримання позики позичальником є акт приймання-передачі грошових коштів, підписаний сторонами та скріплений печатками сторін (за наявності), та банківські документи про відправлення грошових коштів позикодавцем на рахунок позичальника, видані установою банку або іншою фінансовою установою, що проводила розрахунки між сторонами.

Згідно п. 4.1 договору у випадку повного чи часткового неповернення відсотків за користування позикою в передбачений умовами договору строк позичальник сплачує пеню у розмірі 0,5 % від суми боргу за кожний день прострочення.

Згідно п. 4.2 договору у випадку повного чи часткового неповернення суми позики в передбачений умовами договору строк позичальник сплачує пеню у розмірі 0,5 % від суми боргу за кожний день прострочення.

Згідно п. 5.1 договору договір вважається укладеним з момент передачі суми позики від позикодавця позичальнику («Дата укладення договору») та діє до 20 серпня 2021 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами власних зобов`язань за договором.

Згідно п. 5.2 договору у разі, якщо передача грошових коштів від позикодавця позичальнику не відбудеться, договір вважатиметься неукладеним.

Згідно п. 8.1 договору, договір укладений в електронному вигляді за допомогою сервісу https://paperless.com.ua з використанням електронних цифрових підписів сторін. Підписання договору сторонами у паперовій формі відбувається за взаємною згодою і не є обов`язковим.

У п. 9 зазначено реквізити сторін, зокрема рахунок ОСОБА_1 IBAN: НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк», призначення платежу НОМЕР_2.

13 серпня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шляхом накладення електронних підписів уклали договір поруки до договору позики 11/8/2020-126 (дата виготовлення зазначена 11 серпня 2020 року), за умовами п. 1.1 якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_1 , що виникли з договору позики № 11/8/2020-126 від 11 серпня 2022 року, який був укладений між кредитором і боржником. Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії основного договору, крім випадків, визначених ст. 559 ЦК України. Згідно п. 6.2 договору, договір укладений в електронному вигляді за допомогою сервісу https://paperless.com.ua з використанням електронних цифрових підписів сторін. Підписання договору сторонами у паперовій формі відбувається за взаємною згодою і не є обов`язковим (а. с. 21 - 24).

Згідно дублікату квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № Р24А805035339А29707, 03 вересня 2020 року ОСОБА_2 здійснив переказ грошових коштів в сумі 1708,98 євро на ім`я одержувача ОСОБА_1 з призначенням платежу «Згідно договору позики 11/8/2020-126 від 11.08.2020 року. Номери карток зазначені не повністю і частково приховані: дебет НОМЕР_3 , кредит НОМЕР_4 (а. с. 15).

03 вересня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шляхом накладення електронних підписів акт приймання-передачі грошових коштів (дата складання зазначена 11 серпня 2020 року) до договору позики № 11/8/2020-126 від 11 серпня 2020 року про наступне. Позикодавець передав позичальнику, а позичальник прийняв від позикодавця кошти в сумі 55200 грн., що є еквівалентом 2000 доларів США, згідно курсу, встановленого НБУ на дату укладення договору, а саме 27,60 грн./1 дол. США, та зобов`язується повернути позикодавцеві отримані грошові кошти в строк та на умовах, передбачених договором позики № 11/8/2020-126 від 11 серпня 2020 року. Жодних претензій сторони одна до одної не мають. Вказано банківські реквізити сторін, зокрема рахунок ОСОБА_1 IBAN: НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк», картка НОМЕР_2 (а. с. 25 - 26).

25 листопада 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шляхом накладення електронних підписів додаткову угоду № 1 (дата складання зазначена 11 серпня 2021 року) до договору позики № 11/8/2020-126 від 11 серпня 2020 року, якою погодили внести зміни до п. 5.1 договору, виклавши його в наступній редакції: «Договір вважається укладеним з моменту передачі суми позики від позикодавця позичальнику («Дата укладення договору») та діє до 25 серпня 2022 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами власних зобов`язань за договором», решта пунктів договору залишаються без змін і сторони підтверджують їх обов`язковість для себе (а. с. 27 - 28).

02 січня 2024 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу про повернення протягом 10 календарних днів суму заборгованості за договором позики № 11/8/2020-126 від 11 серпня 2024 року, яка станом на 01 січня 2024 року становить 75 557,96 грн., пеня 197 443,89 грн., всього 273 001,85 грн. (а. с. 29).

На а. с. 30 - 31 знаходиться копія акту звірки № 01 за період 17 вересня 2020 року - 01 січня 2020 року до договору позики № 11/8/2020-126 від 11 серпня 2020 року, складеного ОСОБА_2 , графи підписів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не заповнені.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.

У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом першої інстанції встановлено і сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики № 11/08/2020-126 в електронному вигляді з використанням електронних цифрових підписів сторін, за умовами п. 2.2.1 якого протягом п`яти днів з моменту підписання якого позикодавець зобов`язувався перерахувати на банківський рахунок позичальника, вказаний у договорі, суму позики в сумі 55200 грн., що є еквівалентом 2000 доларів США.

Також пунктом 2.2.1 договору позики передбачено, що датою виконання позикодавцем взятих на себе зобов`язань за договором є день фактичного зарахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника, вказаний у договорі, підтвердженням отримання позики позичальником є акт приймання-передачі грошових коштів, підписаний сторонами, а також банківські документи про відправлення грошових коштів позикодавцем на рахунок позичальника, видані установою банку або іншою фінансовою установою, що проводила розрахунки між сторонами.

На підтвердження обставин надання позики ОСОБА_1 позивачем надано акт приймання-передачі грошових коштів, підписаним сторонами з використанням КЕП 03 вересня 2020 року, а також дублікат банківської квитанції від 03 вересня 2020 року, що узгоджується з п. 2.2.1 договору позики щодо підтвердження отримання позики.

Суд першої інстанції вірно встановив, що факт отримання коштів відповідачем підтверджено дублікатом квитанції № Р24А805035339А29707 від 03 вересня 2020 року, а з акта приймання-передачі грошових коштів до договору позики № 11/08/2020-126 від 11 серпня 2020 року, який підписано сторонами з використанням КЕП 03 вересня 2020 року, вбачається, що позивач передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 55 200 грн.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд враховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Верховний Суд у вищенаведеній постанові від 30 листопада 2022 року в справі № 369/9263/20 виснував про те, що вказана норма права має на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей.

Категорія «добросовісність» є основоположною в розмежуванні належного здійснення цивільних процесуальних прав і зловживання такими правами. Добросовісність слід розглядати як властивість, що передбачає використання цивільних процесуальних прав виключно за їх призначенням та є однією з умов виконання завдань цивільного судочинства, оскільки вона є регулятором суспільних відносин.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та виконанні обов`язків.

В контексті вищевикладеного апеляційний суд враховує, що заперечуючи проти доказів, використаних судом першої інстанції, щодо встановлення факту надання кредитних коштів, відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, жодним чином не спростував їх фактичного отримання 03 вересня 2020 року, і не надав власних доказів, у тому числі виписки з рахунку, відкритого до належної йому платіжної картки НОМЕР_2 , на спростування відомостей, зазначених у дублікаті квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № Р24А805035339А29707 від 03 вересня 2020 року та у акті прийому-передачі грошових коштів, укладеному сторонами 03 вересня 2020 року шляхом накладення електронних підписів.

Посилаючись на невідповідність валюти переказу (1708,98 євро) умовам договору позики, ОСОБА_1 залишив поза увагою, що сума переказу в еквіваленті української гривні становить 55938,16 грн., виходячи з курсу НБУ на 03 вересня 2020 року 32,7319 грн. за 1 євро, отже фактично отримана ним сума є не меншою, ніж погоджено в п. 1.1 договору позики.

Посилаючись на те, що оскільки факт передачі грошових коштів в строк, вказаний в п. 2.2.1 до 16 серпня 2020 року, не підтверджується банківським (платіжним) документом, договір позики відповідно до п. 5.2 договору є неукладеним, ОСОБА_1 не врахував, що отримав від ОСОБА_2 03 вересня 2020 року грошові кошти на виконання умов договору позики, від прийняття позики ОСОБА_1 не відмовлявся і підтвердив у акті приймання-передачі від 03 вересня 2020 року, що отримав грошові кошти в сумі 55200 грн., еквівалентній 2000 грн., саме на виконання договору позики, а також підтвердив своє зобов`язання повернути отримані кошти у строк та на умовах, передбачених договором позики.

Крім того, у подальшому, 25 листопада 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шляхом накладення електронних підписів додаткову угоду № 1 (дата складання зазначена 11 серпня 2021 року) до договору позики № 11/8/2020-126 від 11 серпня 2020 року, якою погодили внести зміни до п. 5.1 договору, виклавши його в наступній редакції: «Договір вважається укладеним з моменту передачі суми позики від позикодавця позичальнику («Дата укладення договору») та діє до 25 серпня 2022 року.

Доводи апеляційної скарги, що ніяких сум комісій за користування позикою нормами ЦК України не передбачено, однак судом не досліджено цієї істотної обставини, відхиляються апеляційним судом, враховуючи, що будь-яких сум комісій ОСОБА_5 не просив стягнути і судом першої інстанції відповідно такі вимоги не були задоволені.

Разом із тим, стягуючи з відповідачів на користь позивача пеню за порушення грошового зобов`язання, передбачену п. 4.1, 4.2 договору позики, за період 27 місяців з лютого 2022 року по травень 2024 року, а також 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 26 серпня 2022 року по 03 червня 2024 року, суд першої інстанції залишив поза увагою, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ доповнено Прикінцеві та перехідні положення ЦК України п. 18, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

За даних обставин, нарахування та стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язань за договором позики в період дії воєнного стану є незаконним, що не було враховано судом першої інстанції та безпідставно задоволено позов в цій частині.

Також, стягуючи з відповідачів на користь позивача інфляційні втрати, суд першої інстанції не врахував, що у разі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривні із визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, а тому відшкодування інфляційних втрат у даному випадку не передбачено.

Подібний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) та підтримується на даний час постановами Верховного Суду, зокрема в постановах від 06 листопада 2024 року у справі № 760/3970/20 (провадження № 61-11658св23), від 28 травня 2025 року у справі № 305/1233/21 (провадження № 61-18180св23), від 25 червня 2025 року у справі № 755/12310/21 (провадження № 61-12228св24) та інших.

Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості скасувати судове рішення в частині стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки заборгованість в резолютивній частині рішення стягнута з відповідачів на користь позивача єдиною підсумковою сумою 353087,46 грн. без виділення складових заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат є передчасними та помилковими, рішення суду ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи даний спір по суті, апеляційний суд виходить із того, що:

оскільки 13 серпня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом накладення електронних підписів уклали договір позики № 11/08/2020-126 (дата виготовлення зазначена 11 серпня 2020 року), за умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 55200 грн., що еквівалентно 2000 доларів США, та зобов`язується повернути отримані кошти до 20 серпня 2021 року в еквіваленті 2000 доларів США, але не більше, ніж 69000 грн.,

оскільки на виконання умов договору ОСОБА_2 03 вересня 2020 року згідно дублікату квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № Р24А805035339А29707, здійснив переказ грошових коштів в розмірі 1708,98 євро на ім`я одержувача ОСОБА_1 з призначенням платежу «Згідно договору позики 11/8/2020-126 від 11.08.2020 року. Платник ОСОБА_2 », Сума переказу еквівалентна 55938,16 грн., виходячи з курсу НБУ на 03 вересня 2020 року 32,7319 грн. за 1 євро, отже фактично отримана сума є не меншою, ніж погоджено в п. 1.1 договору позики;

оскільки пояснення ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу, що переказ здійснювався з його валютного рахунку, тому банк провів конвертацію у валюту євро, є вірогідними та переконливими;

оскільки ОСОБА_1 , не заперечувалось отримання зазначених грошових коштів 03 вересня 2020 року на власний рахунок і не спростовано інформацію, зазначену в дублікаті квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_5 , в тому числі випискою з рахунку до платіжної картки НОМЕР_2 ;

оскільки при цьому сторони договору позики ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на виконання умов п. 2.2.1 договору підписали 03 вересня 2020 року шляхом накладення електронних підписів акт приймання-передачі грошових коштів до договору позики, виготовлений 11 серпня 2020 року, в якому підтвердили фактичну передачу коштів,

оскільки 25 листопада 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом накладення електронних підписів підписали додаткову угоду № 1 (дата виготовлення зазначена 11 серпня 2021 року) до договору позики № 11/08/2020-126 від 11 серпня 2020 року, яким погодили, що договір вважається укладеним з моменту передачі суми позики від позикодавця позичальнику та діє до 25 серпня 2022 року,

оскільки виконання зобов`язань за договором позики забезпечено договором поруки, укладеним з ОСОБА_3 ,

оскільки відповідачами не надано доказів виконання зобов`язань за договором позики щодо повернення отриманих коштів,

враховуючи, що станом на день ухвалення судом першої інстанції рішення 29 квітня 2025 року курс долара США становив 41,7441 грн. за 1 долар США, на день звернення з позовом 04 червня 2024 року - 40,4813 грн. за 1 долар США, і еквівалент 2000 доларів США перевищує 69000 грн., що є верхньою межею суми, яка підлягає поверненню згідно п. 1.3 договору позики, -

апеляційний суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість вимог кредитора ОСОБА_2 в частині стягнення тіла позики та необхідність їх задоволення шляхом стягнення на його користь солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в розмірі 69000 грн.

В частині стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 69000 грн., а також з кожного відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволення позову (на 20 % від заявлених вимог) в розмірі 353,69 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки відповідачем за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір в розмірі 5305,31 грн., при цьому відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» сплаті підлягало лише 4244,24 грн., про що зазначено в ухвалі від 13 червня 2025 року, якою апеляційну скаргу було залишено без руху, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов частково задоволено, судовий збір в розмірі 3395,39 грн. пропорційно задоволенню апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_8 ) борг за договором позики у розмірі 69000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з кожного на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 353,69 грн.

В решті позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3395,39 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.