ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 471/392/16-ц

провадження № 61-4078св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Агєєва О. В., Космачевської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

У квітні 2016 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором № DNP0G100000028 від 25 червня 2007 року у розмірі 120 076,03 доларів США, що за курсом НБУ складало 2 980 287,06 грн, та з ОСОБА_2 - 1 000,00 грн.

Заочним рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2016 року позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNP0G100000028 від 25 червня 2007 року у розмірі 120 076,03 доларів США, що складає 2 980 287,06 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 000,00 грн.

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про перегляд зазначеного заочного рішення.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2018 року заочне рішення Братського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2016 року скасовано та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року указану справу передано за підсудністю для розгляду до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Кіровського районного суду від 23 листопада 2018 року цивільну справу передано за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNP0G100000028 від 25 червня 2007 року, що складається із заборгованості за кредитом в сумі 39 277,95 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 36 377,73 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 38 000,00 доларів США, а всього - 113 655,68 доларів США, що станом на 21 листопада 2019 року еквівалентно 2 748 603,84 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 , як солідарного боржника з ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором № DNP0G100000028 від 25 червня 2007 року в межах розміру відповідальності поручителя в сумі 1 000,00 грн. У задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 через свого представника - адвоката Герасимчука С. С. звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором та судового збору з ОСОБА_3 скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині, яким відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № DNP0G1000000 від 25 червня 2007 року. В іншій частині заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року залишено без змін.

17 лютого 2025 року ОСОБА_3 в особі представника -адвоката Герасимчука С.С. через систему «Електронний Суд» звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь понесені нимсудовівитрати у розмірі 125 300,00 грн, зяких: 100300,00 грн - витрати, пов`язані з представництвом інтересів відповідача у суді та 25 000,00 грн - витрати пов`язані із залучення експерта для проведення почеркознавчого дослідження.

Короткий зміст оскаржуваної додаткової постанови апеляційного суду

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2025 року заяву ОСОБА_3 в інтересах якого діє Герасимчук С. С. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведеність понесених ОСОБА_3 у суді витрат на правову допомогу. Разом із тим, приймаючи до уваги наявність заперечень АТ КБ «ПриватБанк»щодо заявленого розміру судових витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності, а також враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, суд вважав неспівмірним розмір заявлених до стягнення судових витрат на правничу допомогу у сумі 100 300,00 грн, у зв`язку із чим дійшов висновку про зменшення суми таких витрат до 20 000,00 грн.

Апеляційний суд також дійшов висновку, що сумавитрат у розмірі 25 000,00 грн, яка булапонесена відповідачем на проведення почеркознавчої експертизи, компенсації не підлягає, оскільки такаекспертиза судом при апеляційному перегляді не досліджувалась та у якості доказу не враховувалась, а тому підстави для її стягнення відсутні.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

27 березня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» через засоби поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2025 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати вказанесудове рішення та відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено апеляційним судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

16 квітня 2025 року ОСОБА_3 в особі представника Герасимчука С. С. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану додаткову постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали цивільної справи.

14 квітня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Додаткова постанова Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2025 року в частині відмови у стягненні витрат, пов`язаних із залученням експерта для проведення почеркознавчого дослідження, укасаційному порядку не оскаржена, тому у вказаній частині, в силу приписів статті 400 ЦПК України, не є предметом касаційного розгляду.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону додаткова постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою, третьою статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У відповідності до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства віднесено відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати

на професійну правничу допомогу.

У відповідності до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані

з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_3 В суді представляв адвокат Герасимчук С. С. на підставі ордеру на надання правничої допомоги Серії А, № 1343992 від 19грудня 2024 року.

Встановлено, що в апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказав, що ним буде подано заяву про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

До заяви про ухвалення додаткового рішення у справі стороною відповідача було надано Договір № 417 про надання правничої допомоги від 12 листопада 2024 року, укладений між Герасимчуком С. С. , та ОСОБА_3 .

Відповідно до Акту здачі-приймання робіт (надання) послуг № 417/1 від 12 лютого 2025 року загальна вартість робіт (послуг) склала 100 300,00 грн, які полягали у: наданні правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань Клієнта; ознайомленні з матеріалами цивільної справи № 471/392/16-ц у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська; підготовці та поданні апеляційної скарги на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 у справі № 471/392/16-ц (провадження № 2/204/568/19); складанні інших процесуальних документів у цивільній справі № 471/392/16-ц (заяв, заперечень, пояснень, клопотань тощо); участі адвокатів у судовому засіданні у справі № 471/392/16-ц у Дніпровському апеляційному суді.

Також детальний опис наданих відповідачу послуг викладений в рахунках та актах здачі приймання робіт (надання послуг).

У лютому 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» подано заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі щодо розміру судових витрат.

Урахувавши характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, прийнявши до уваги заперечення АТ КБ «ПриватБанк» щодо розміру судових витрат, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу саме у розмірі 20 000 грн,оскільки вказана сума є документально підтвердженою та співмірноюзі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду апеляційної інстанцій ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов