Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3616/24 Головуючий у 1-й інст. Сусловець М.Г.
Категорія 84 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу №285/3616/24 за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Міськкомунсервіс» на дії начальника Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Литвинової Олени, у межах виконання рішення суду у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Міськомунсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2025 року, постановлену під головуванням судді Сусловця М.Г. в місті Звягелі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Міськкомунсервіс» (далі ТОВ «Міськкомунсервіс», скаржник, товариство) звернувся до суду із скаргою на дії начальника Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Литвинової О., у якій просив:

- визнати незаконною та скасувати рішення, винесене у формі повідомлення від 04 жовтня 2024 року за виконавчим провадженням №76054942, державного виконавця Ковальчука Ю.В. Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ);

- зобов`язати державного виконавця Ковальчука Ю.В. Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийняти до виконання судовий наказ №285/3616/24 від 09 липня 2024 року.

В обґрунтування скарги зазначав, що ТОВ «Міськкомунсервіс» подало заяву до Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про примусове виконання судового наказу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 липня 2024 року, виданого у справі №285/3616/24.

Державним виконавцем Ковальчуком Ю.В. повідомленням від 17 вересня 2024 року за виконавчим провадженням № 76054942 було повернуто виконавчий документ без прийняття до виконання, згідно пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України «про виконавче провадження», мотивувавши тим, що у ньому відсутні ідентифікуючі дані боржника, а саме дата народження та РНОКПП, що унеможливлює виконання судового наказу.

Товариство, відповідно до частини 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (редакція від 01.08.2024 року), було подано скаргу на вищезазначене рішення державного виконавця до начальника Звягельського відділу державної виконавчої служби № 447 від 25 вересня 2024 року.

Разом з тим, Товариством була подана до Звягельського відділу державної виконавчої служби повторна заява № 454 від 02 жовтня 2024 року про примусове виконання судового наказу №285/3616/24 від 09 липня 2024 року.

Однак, державним виконавцем Ковальчуком Ю.В., згідно пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто повідомленням від 04 жовтня 2024 року виконавчий документ без прийняття до виконання.

Представник Товариства вважає дії державного виконавця незаконними.

Ухвалою Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2025 року визнано незаконною та скасовано постанову № 76054942 від 04 жовтня 2024 року начальника Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Литвинової Олени.

Зобов`язано начальника Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повторно розглянути скаргу № 447 від 25 вересня 2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Міськкомунсервіс». В задоволенні іншої частини скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кошман Л.А. подала апеляційну скаргу, де просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ТОВ «Міськкомунсервіс».

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалу прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказує, що в Звягельському відділі державної виконавчої служби у Звягельському районі Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) перебувало на виконанні BП № №76054942 з примусового виконання судового наказу № 285/3616/24, виданого 11 вересня 2024 року Новоград-Волинським міськрайонним судом, про стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з відповідальністю "Міськкомунсервіс" заборгованості за послуги із поводженням з твердими побутовими відходами в сумі 1783,43 грн, яке надійшло на примусове виконання 17 вересня 2024 року.

17 вересня 2024 року державним виконавцем Ковальчук Ю.В. винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки у виконавчому документі відсутні ідентифікуючі дані боржника, а саме, дата народження та РНОКПП, що унеможливлює виконання судового наказу.

04 жовтня 2024 року начальником Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Оленою Литвиновою винесено постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження, якою в задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Міськкомунсервіс" відмовлено.

Представник зазначає, що в ухвалі Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2025 у справі № 285/3616/24 зазначено, що «відсутність у виконавчому документі дати народження боржника не є безумовною підставою для повернення виконавчого документа, і такі дії державного виконавця Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ковальчука Ю.В. при винесенні повідомлення від 09.10.2024 про повернення виконавчого документа стягувачу (ТОВ «Міськкомунсервіс») без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю у виконавчому документі дати народження боржника, порушують права стягувача та є такими, що не відповідають вимогам закону.

Дане твердження суду суперечить вимогам статті 18 та статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того вважає, що постанова № 76054942 від 04 жовтня 2024 року начальника Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) є законною та не підлягає скасуванню, оскільки дії державного виконавця є правомірними.

Від представника Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кошман Л.А. надійшла до суду заява в якій вона просить розгляд справи проводити без участі їх представника. Апеляційну скаргу просить задовольнити із підстав зазначених в ній.

У поданій заяві представник ТОВ «Міськкомунсервіс» - Седлецький Р.А. просить розгляд апеляційної скарги провести без участі їх представника. Доводи скарги залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що судовий наказ Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області є виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню органом державної виконавчої служби.

З огляду на те, що у ньому зазначено, зокрема прізвище, ім`я та по батькові боржника, місце його реєстрації, паспортні дані, а також враховуючи те, що державний виконавець самостійно не був позбавлений можливості встановити інші ідентифікуючи дані боржника, з огляду на заходи примусового виконання рішення, на підставі якого був виданий цей виконавчий лист, у державного виконавця Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ковальчука Ю.В. були відсутні підстави для повернення виконавчого документу без прийняття до виконання.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, але звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 09 липня 2024 року Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області у справі №285/3616/24 видано судовий наказ, яким стягнуто із боржника ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ), на користь стягувача ТОВ «Міськкомунсервіс» (11700, Житомирська область, місто Звягель, вулиця Василя Стуса,5, р/р НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк», ), заборгованість в сумі 1783,43 грн станом на 25 квітня 2024 року, з яких: 1532,46 грн основного боргу за послуги із поводженням з твердими побутовими відходами за період з травня 2021 року по квітень 2024 року включно; 191,30 грн інфляційні нарахування за прострочення сплати основного боргу; 61,67 грн - 3 % річних за прострочення сплати основного боргу.

Представником ТОВ «Міськомунсервіс» було подано до Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про примусове виконання вказаного судового наказу.

09 жовтня 2024 року державний виконавець Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виніс повідомлення про повернення виконавчого документу стягувача без прийняття до виконання, посилаючись на пункт 6 частини 4 статті 4 Закону України «про виконавче провадження», оскільки у судовому наказі відсутні ідентифікуючі дані боржника, а саме, дата народження та РНОКПП, що унеможливлює виконання судового наказу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі Закону) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як визначено у частині першій статті 4 Закону у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема, місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти

У пункті 6 частини четвертої статті 4 Закону передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №471/283/17-ц (провадження №61-331св18) зроблено висновок, що «згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 частини 3 статті 18 Закону передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Згідно Розділу ІІ частини другої пункту 14 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 якщо під час проведення виконавчих дій встановлено дані, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (крім випадків отримання виконавцями нових даних, які ідентифікують боржника - фізичну особу, в порядку інформаційної взаємодії автоматизованої системи з державними базами даних і реєстрами), або виявлено технічну помилку, описку в реєстраційних даних вхідної та вихідної кореспонденції, виконавець своєю постановою змінює або доповнює реєстраційні дані в автоматизованій системі. Така постанова виконавця долучається до матеріалів виконавчого провадження.

Наведене також узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі №814/758/17.

А відповідно до приписів частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 07 червня 2022 року у справі №761/20750/13-ц (провадження №61-15817св20) виснував, що відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, за наявності даних щодо його прізвища, імені, реєстраційного номера облікової картки платника податків та адреси місця проживання не породжує обґрунтованих сумнівів щодо ідентифікації особи боржника з метою примусового виконання судового рішення, і тому сама по собі не може бути підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документа без прийняття до виконання.

Правовий висновок про те, що відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника та не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документа без прийняття до виконання, неодноразово і послідовно викладено також у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №471/283/17-ц (провадження №61-331св18), від 16 жовтня 2019 року у справі №219/7439/14-ц (провадження №61-31681св18), від 11 грудня 2019 року у справі №487/3774/16-ц (провадження №61-42083св18), від 08 квітня 2020 року у справі №175/3554/14-ц (провадження №61-11274св18),від 29 липня 2020 року у справі №761/20750/13-ц (провадження №61-21778св19), від 12 січня 2022 року у справі №753/1329/20-ц (провадження №61-7350св21), від 14 грудня 2022 року у справі №504/3238/16-ц (провадження №61-9909св22).

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутність у виконавчому документі певної інформації щодо боржника, зокрема, дати народження та РНОКПП не є підставою для повернення виконавчого документу без прийняття до виконання.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною та гарантує право кожного на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Це право було б ілюзорним, коли остаточне судове рішення, яке набрало законної сили, не виконувалось на шкоду одній із сторін.

Судовий контроль за виконанням судових рішень є заключним етапом у процесі реалізації права особи на суд, яке є захищеним в результаті швидкого і повного виконання остаточного судового рішення.

Згідно з положеннями розділу VIII ЦПК України в процесі судового контролю за виконанням судових рішень сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд поновлює порушене право заявника, зокрема, шляхом визнання оскаржуваних рішень, дій або бездіяльності виконавця незаконними та зобов`язання усунути порушення згідно з положеннями статей 447, 453 ЦПК України.

Повернення виконавчого документа без виконання із формальних підстав, за наявності у ньому інформації, що достовірно ідентифікує особу боржника, становить втручання у право заявника на судовий розгляд, оскільки перешкоджає швидкому виконанню судового рішення. Вказане може вплинути на розумність строків реалізації права стягувача на справедливий суд, оскільки право на суд є захищеним лише у разі виконання судового рішення у порядку, передбаченому законом.

Внаслідок повернення виконавчого документа без прийняття до виконання створюється ситуація, коли стягувач на заключному етапі захисту своїх цивільних прав, під час примусового виконання остаточного судового рішення змушений вживати додаткових зусиль для поновлення порушених прав, зокрема, повторно звертатись до суду для усунення недоліків виконавчого листа та повторного пред`являти його до виконання.

Враховуючи, що вимоги цивільно-процесуального законодавства не передбачають обов`язок учасника справи надавати суду інформацію про дату народження потенційного боржника (частина третя статті 175 ЦПК України, стаття 185 ЦПК України в редакції 2004 року), суд не завжди має змогу зазначати цю інформацію у виконавчому листі.

Таким чином, відсутність у виконавчому документі дати народження боржника та РНОКПП не є безумовною підставою для повернення виконавчого документа, і такі дії державного виконавця Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ковальчука Ю.В. при винесенні повідомлення від 09 жовтня 2024 року про повернення виконавчого документа стягувачу (ТОВ «Міськкомунсервіс») без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю у виконавчому документі дати народження боржника, порушують права стягувача та є такими, що не відповідають вимогам закону.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження наділений повноваженнями самостійно отримати вказану інформацію з метою ідентифікації особи боржника та захисту інтересів стягувача.

Відповідно до статті 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до п. 1.6 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Методології проведення антикорупційної експертизи» №1395/5 від 24.04.2017 дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Тобто здійснення органом державної влади дискреційних повноважень може, в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

При цьому, як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, розглядаючи справи, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень. Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Про вищевказані висновки зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2021 року у справі №761/19292/19.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що при вирішенні питання щодо зобов`язання вчинити дії, слід виходити з того, що суд не вправі підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження державного виконавця (державної виконавчої служби) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі №641/7824/18 (провадження №61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Одночасно з цим, у пункті 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» та у пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із вимогами Закону України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Більше того, згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Таким чином, здійснення органом державної влади дискреційних повноважень може, в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням та нездійсненням певних дій.

Суд, розглядаючи справу щодо правомірності дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Повноваження виконавчої служби щодо прийняття відповідних рішень у виконавчому провадженні за своєю правовою природою є дискреційним, однак такі повноваження не є необмеженими.

Таким чином, вимога скарги про ухвалення судом рішення щодо зобов`язання державного виконавця Ковальчука Ю.В. Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийняття до виконання судового наказу № 285/3616/24 від 09 липня 2024 року є безпідставною і задоволенню не підлягає.

У той же час наявні правові підстави, як зазначено вище, для зобов`язання державного виконавця розглянути повторно питання прийняття до виконання судового наказу №285/3616/24 від 09 липня 2024 року.

Колегія суддів зазначає, що у резолютивній частині оскаржуваної ухвали суд першої інстанції при належному обґрунтуванні свого рішення в його мотивувальній частині помилково визнав незаконною постанову начальника Звягельського відділу ДВС від 04 жовтня 2024 року ОСОБА_2 і зобов`язав останню вчинити певні дії, хоча скарга була подана на ухвалене рішення державного виконавця Ковальчука Ю.В. від 04 жовтня 2024 року та зобов`язання безпосередньо вказаного суб`єкта оскарження прийняття виконавчого документу до виконання.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове судове рішення.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Із врахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги підлягають до часткового задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення скарги.

Керуючись статями 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу державного виконавця Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково.

Ухвалу Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Міськкомунсервіс» задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення, винесене у формі повідомлення від 04 жовтня 2024 року за виконавчим провадженням №76054942 державного виконавця Ковальчука Ю.В. Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про повернення виконавчого документу стягувачу.

Зобов`язати державного виконавця Ковальчука Ю.В. Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) розглянути повторно питання прийняття до виконання судового наказу №285/3616/24 від 09 липня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді