Єдиний унікальний номер судової справи: 487/5460/25
Номер провадження: 22-ц/812/1770/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

розглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

Приватного Акціонерного товариства

«Миколаївська теплоелектроцентраль»

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді - Скоринчук К.М. в приміщенні того ж суду по справі за позовною заявою Приватного Акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» (надалі - ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У липні 2025 року ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у сумі 11 686,78 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк у десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що до позовної заяви не додано докази про сплату судового збору у розмірі 302,80 грн та документи на підтвердження факту перебування довіреної особи ОСОБА_2 у трудових відносинах з ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль».

Наступною ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2025 року позовну заяву ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що матеріали справи не містять а до апеляційної скарги не додано документ, що підтверджує право представника позивача Новгородової Т.М. діяти від імені ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» в порядку самопредставництва (як-то трудового договору (контракту), посадової інструкції), який би засвідчував можливість підписанта діяти від імені позивача за правилами самопредставництва останнього, як і немає підтвердження того, що підписант є адвокатом.

Не погодившись з ухвалою суду, ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просило її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» вказувало про те, що звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, визначивши ціну позову у розмірі 11 686,78 грн, що станом на 01 січня 2025 року не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х 30 =90 840 грн), тобто ця справа на момент подачі позову була малозначною відповідно до закону, а тому представництво у суді першої інстанції на підставі довіреності не суперечило вимогам цивільного процесуального закону.

Вказує на те, що в даному випадку, представник Новгородова Т.М. діяла не як самопредставник спираючись на свій посадовий статус, як працівника юридичної особи, а як законний представник на підставі довіреності.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Згідно ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Суд першої інстанції при визнанні позовної заяви ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» неподаною та її повернення позивачу виходив з того, що позивачем до позовної заяви не надано належних та допустимих доказів того, що Новгородцева Т.М., яка підписала позовну заяву, має статус адвоката чи має право вчиняти процесуальні дії від імені ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» в порядку самопредставництва.

З таким висновком суду погодитися неможливо з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статі 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

До позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача (частина сьома статті 177 ЦПК України).

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина перша статті 58 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що в процесуальному законодавстві розмежовано такі категорії як «самопредставництво» і «представництво». Тобто допускається можливість здійснення процесуального представництва юридичної особи, як в порядку самопредставництва, так й іншими особами, як представниками юридичної особи.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу (частина друга статті 60 ЦПК України).

Таким чином, у цивільному процесуальному законі встановлено конкретні випадки, у яких представником у суді, окрім адвоката чи законного представника, може бути інша особа, яка має відповідну цивільну процесуальну дієздатність.

Повноваження таких осіб відповідно до пункту 1 частини першої статті 62 ЦПК України мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2024 року у справі № 760/10973/21 (провадження № 61-16370св23) зазначено, що: «суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши ціну позову у розмірі 14 883,90 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн x 100 = 268 400 грн), тобто ця справа на момент подання апеляційної скарги була малозначною відповідно до закону, а тому представництво АТ КБ «ПриватБанк» у суді апеляційної інстанції особою, яка не є адвокатом на підставі довіреності не суперечило вимогам цивільного процесуального закону. За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для повернення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 759/3868/23 (провадження № 61-15040св23) зазначено, що: «[…] справа на момент подання апеляційної скарги була малозначною відповідно до закону, а тому представництво АТ КБ «ПриватБанк» у суді апеляційної інстанції особою, яка не є адвокатом на підставі довіреності не суперечило вимогам цивільного процесуального закону. За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про відсутність доказів, що Бережна Н. М. є адвокатом або її повноваження щодо діяльності від імені позивача у порядку самопредставництва, є помилковим».

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2025 року ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у сумі 11 686,78 грн, що станом на 01 січня 2025 року не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х30 =90 840 грн), тобто ця справа на момент подачі позову була малозначною відповідно до закону, а атому представництво у суді першої інстанції особою, яка не є адвокатом на підставі довіреності не суперечило вимогам цивільного процесуального закону.

Отже, наведене свідчить про те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для повернення позовної заяви ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль».

За таких обставин, ухвала суду на підставі п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України, як така, що постановлення з порушенням процесуального права та перешкоджає провадженню у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 379 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Приватного Акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» - задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва 14 серпня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2025 року.