Житомирський апеляційний суд
Справа №283/926/25 Головуючий у 1-й інст. Саланда О. М.
Категорія 80 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №283/926/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Технолоджі» про стягнення заборгованості із заробітної плати

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Технолоджі»

на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 10 червня 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Саладни О.М. у м. Малині,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , через адвоката Кулаківську Ольгу Павлівну, звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Технолоджі» (далі товариство) . Просила стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період із 01 жовтня 2024 року по 16 лютого 2025 року в сумі 47 025,01 грн, компенсацію втрати доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі 2 219,17 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що 23 вересня 2024 року ОСОБА_1 прийнято менеджером відділу продажу до ТзОВ «Форест Технолоджі» з посадовим окладом 9 000 грн та на умовах дистанційної роботи відповідно до наказу від 23 вересня 2024 року №87/К/ТР і запису в трудовій книжці. З 17 лютого 2025 року ОСОБА_1 перебуває у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами відповідно до листка непрацездатності №29465370-1. Починаючи з 01 жовтня 2024 року і до 16 лютого 2025 року, ТзОВ «Форест Технолоджі» не здійснило виплату заробітної плати ОСОБА_1 . Станом на день подання позову відповідач заборгував ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 59 546,92 грн., що після утримання ПДФО та військового збору становить 47 025,01 грн. Вважає такі дії відповідача незаконними. З метою досудового врегулювання ситуації представником позивача в інтересах останньої було направлено відповідачу вимогу про виплату заробітної плати із вимогою сплатити заборгованість упродовж 5 робочих днів із дня одержання цієї вимоги. Натомість відповідач надав відповідь, у якій повідомив, що заборгованість із заробітної плати буде виплачена протягом квітня - травня 2025 року, не повідомивши про причини її виникнення. До відповіді була додана довідка про заборгованість станом на 31 березня 2025 року, яка складає 39 514,61 грн, із чим вона (позивач) не погоджується. Надана відповідачем довідка містить неправильний розрахунок заборгованості із заробітної плати, а саме: за жовтень 2024 року в графі «Сума до виплати» відповідач зробив неправильний розрахунок, оскільки 18 633,20 3 633,48 = 14 999,72 грн, а не 13 999,72 грн; у січні 2025 року у графі «Сукупний дохід» вказано 2 045,45 грн., тоді як згідно з довідками форми ОК-5 та ОК-7 за цей період зазначено 8 000 грн. Вважає це помилкою, оскільки посадовий оклад ОСОБА_1 складає 9 000 грн, що передбачено наказом про прийняття на роботу, а тому дохід позивача за повністю відпрацьований календарний місяць не може бути меншим за посадовий оклад; у лютому 2025 року в графі «Сукупний дохід» зазначено 53 584,02 грн, із яких: 52 337,88 грн - допомога у зв`язку з вагітністю та пологами, виплачена ОСОБА_1 05.03.2025 року згідно з випискою з рахунку позивача; 959,52 грн - виплата лікарняних за період із 12 лютого по 14 лютого 2025 року сплачена 03 березня 2025 року; 286,62 грн - утримано ПДФО (18%) та військовий збір (1,5%) із лікарняних. При цьому у лютому 2025 року ОСОБА_1 відпрацювала 7 із 20 робочих днів, а саме, з 03 лютого по 11 лютого 2025 року (з 12 лютого по 14 лютого 2025 року - лікарняний по хворобі дитини, з 17 лютого 2025 року - відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами). Тому заробітна плата за лютий 2025 року складає: 9 000 грн посадового окладу: 20 робочих днів х 7 відпрацьованих робочих днів = 3 150 грн. Згідно з випискою про рух коштів на рахунку позивача за період із 01 вересня по 31 грудня 2024 року та з 01 січня по 11 березня 2025 року товариство виплатило їй заробітну плату за вересень 2024 року: 3 428,20 грн 23 грудня 2024 року та 1 000 грн 10 лютого 2025 року. Оскільки заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 47 025,01 грн виникла протягом п`яти календарних місяців, необхідно визначити коефіцієнти компенсації для кожного періоду окремо: коефіцієнт-1 (жовтень 2024): 1,019 (листопад) ? 1,014 (грудень) ? 1,012 (січень) ? 1,008 (лютий) ? 1,015 (березень) ? 100 100 = 7 %. Сума компенсації: 14 999,72 грн ? 7% = 1 049,98 грн; коефіцієнт-2 (листопад 2024): 1,014 (грудень) ? 1,012 (січень) ? 1,008 (лютий) ? 1,015 (березень) ? 100 100 = 5 %. Сума компенсації: 11 999,49 грн ? 5% = 599,97 грн; коефіцієнт-3 (грудень 2024 року): 1,012 (січень) ? 1,008 (лютий) ? 1,015 (березень) ? 100 100 = 3,5%. Сума компенсації: 10 670,30 грн ? 3,5% = 373,46 грн; коефіцієнт-4 (січень 2025 року): 1,008 (лютий) ? 1,015 (березень) ? 100 100 = 2,3%. Сума компенсації: 6 930 грн ? 2,3% = 159,39 грн; коефіцієнт-5 (лютий 2025): 1,015 (березень) ? 100 100 = 1,5%. Сума компенсації: 2 425,00 грн ? 1,5 % = 36,37 грн згідно з розрахунком, передбаченим Порядком №159, сума компенсації втрати доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати становить: 1 049,98 грн + 599,97 грн + 373,46 грн + 159,39 грн + 36,37 грн = 2 219,17 грн. Товариство вчинило грубе порушення трудового законодавства, не виплативши заробітну плату позивачу у встановлені строки та не виконавши її вимогу в добровільному порядку, у зв`язку з чим вона (позивач) змушена звернутися до суду для захисту свого порушеного права на оплату праці.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 10 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до ТзОВ «Форест Технолоджі» задоволений. Стягнуто з ТзОВ «Форест Технолоджі» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 7 510,40 грн та компенсацію втрати доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі 2 219,17 грн. Стягнуто з ТзОВ «Форест Технолоджі» на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 7 200 грн. Стягнуто з ТзОВ «Форест Технолоджі» на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ТзОВ «Форест Технолоджі» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, наданим відповідачем. Посадовий оклад позивача становив 9 000 грн. Згідно з довідкою від 31 березня 2025 року (наявна в матеріалах справи), сума до виплати складала 39 514,61 грн та була виплачена 30 квітня 2025 року: за жовтень 2024 року - 13 999,72 грн, за листопад 2024 року - 11 999,49 грн, за грудень 2024 року 11 940,40 грн, за січень 2025 року 1 575 грн. Окрім того, за жовтень 2024 року: 18 633,20 грн (нараховано) 3 633,48 грн (утримання) 1 000 грн (виплачено 10 лютого 2025 року) = 13 999,72 грн, за лютий 2025 року виплачено 959,52 грн 03 березня 2025 року, 52 337,88 грн 05 березня 2025 року. Згідно з частиною п`ятою ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для платників, зазначених у ст.4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22% до визначеної ст.7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі, якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру. При нарахуванні заробітної плати (доходів) працівникам, які працюють за трудовим договором з нефіксованим робочим часом, ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру. Отже, судом першої інстанції порушені норми ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Згідно до ст.602 КЗпП України, дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. На відносини сторін при дистанційній роботі поширюється не лише дія Кодексу законів про працю України, але й інших актів законодавства України, Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про електронні довірчі послуги», Закону України «Про захист персональних даних». Дистанційна робота передбачає не тільки права, але й обов`язки працівника. Одним з обов`язків працівника є надання звітів про виконану роботу, але звітів не надано. Крім того, позивачем надано суду роздруківки листування в якості доказів здійснення трудових обов`язків. Однак надана роздруківка не є належною копією електронного документа, бо не можливо ідентифікувати відправника повідомлення та не містить електронного підпису, що узгоджується з позицією Верховного Суду в постанові від 19 січня 2022 року в справі №202/2965/21. Затримка виплати заробітної плати сталася внаслідок ведення бойових дій, а саме, 29 березня 2022 року 4 авіаударами з літака по с.Українка Малинської ОТГ Коростенського району було знищено виробничі приміщення, обладнання, продукція та інші матеріально-технічні цінності, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань про відкриття кримінального провадження від 29 березня 2022 року за №0000120. Відкриття кримінального провадження від 29 березня 2022 року за №0000120 підтверджує факт непереборної сили. Згідно з актом про знищення майна від 29 березня 2022 року загальна вартість збитків товариства становить кошти в сумі 7 006 507,78 грн, фактично в період 2023-2024 років товариство відновлювало виробничі приміщення та свою діяльність, що додатково стало фінансовим тягарем. Сертифікат ТПП не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами. Водночас Верховний Суд звертає увагу, що навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливість доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором (постанова ВС від 13 вересня 2023 року в справі №910/7679/22 щодо влучання ракетної зброї). Відповідач вживає всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Наразі щомісячно йде погашення заборгованості з заробітної плати. Отже, вимоги щодо компенсації втрати доходу в розмірі 2 219,17 грн є необґрунтованими. Сума заявлених витрат не є обґрунтованою і співмірною із предметом спору. Справа є незначної складності, судова практика в тотожних справах є однозначною.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кулаківська О.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначає, що єдиним документом, на який посилається відповідач, як на підтвердження розміру заборгованості, є його розрахунок, що був долучений нею до позовної заяви, як відповідь на вимогу про здійснення виплати заробітної плати. У запереченні на відповідь на відзив відповідач зазначив, що цей розрахунок здійснено відповідно до табелю обліку робочого часу, але жодного табелю або іншого належного доказу, який би підтверджував викладені ним обставини, до матеріалів справи відповідачем не подано. Позивач також здійснила розрахунок (міститься в додатках до позовної заяви) заборгованості із заробітної плати, що базується на інформації з довідок ПФУ за формами ОК-5 та ОК-7, копії яких долучено до позову, та загальна сума заборгованості із заробітної плати становить 47 025,01 грн. Лише після відкриття провадження у цій справі, а саме: 30 квітня 2025 року, відповідач здійснив часткову виплату заборгованості загальною сумою 39 514,61 грн (докази є в матеріалах справи), але решта заборгованості у розмірі 7 510,40 грн досі не виплачена. Висловлювання відповідача про те, що позивач, яка прийнята на умовах дистанційною роботи, була нібито зобов`язана звітувати про виконання роботи є безпідставними. Відповідач не надає жодного документального підтвердження наявності такого обов`язку у позивача, тобто, таке твердження відповідача ґрунтується виключно на припущеннях та не передбачено чинним законодавством. Позивач дійсно була прийнята на роботу на умовах дистанційної роботи, що дає їй можливість як працівнику самостійно розподіляти робочий час на власний розсуд без поширення на неї правил внутрішнього трудового розпорядку (частина 5 ст.60-2 КЗпП України). Трудове законодавство не містить обов`язку працівника, що працює на умовах дистанційної роботи, надавати звіти про виконану роботу. Наказом №87/К/ТР від 23 вересня 2024 року передбачено лише інформацію про тривалість робочого тижня 40 (сорок) годин, проте немає жодної згадки про звітування, строки та форми надання звітів. Відповідач не надав до суду першої інстанції жодних доказів, на підставі яких можна було б встановити правильність виконаного відповідачем розрахунку щодо заборгованості із заробітної плати, а також наявність у позивача обов`язку надавати звіти, у зв`язку з чим посилання на начебто неналежну оцінку доказів судом першої інстанції є безпідставними. Щодо долучення скріншотів листування позивача з колегами до матеріалів справи варто зазначити наступне. У відзиві на позовну заяву відповідач стверджував, що позивач нібито не працювала у січні-лютому 2025 року. З метою спростування цих тверджень відповідача було додано скріншоти листування позивача, як доказ факту виконання останньою своїх трудових обов`язків у вказаний період. Так, скріншот не є типовим видом електронного доказу в розумінні ч. 2 ст. 100 ЦПК України, оскільки надати копію скріншота фактично неможливо, як і неможливо її засвідчити електронним підписом. Однак, якщо відповідач має сумніви щодо достовірності такого доказу, то чому ним не було подано доказів на спростування факту листування позивача з ним та/або з колегами? Наразі використання незавірених скріншотів у процесі доказування допускається суддями за умови, якщо інша сторона не заперечує зміст та авторство повідомлень. Зазвичай це відбувається в ситуації, коли інша сторона не заперечує факт ведення листування (постанова КЦС ВС від 13 липня 2020 року в справі №753/10840/19). Суд першої інстанції безпосередньо зазначив, що обставини непереборної сили можуть бути підтверджені іншими належними доказами, а не лише сертифікатом Торгово-промислової палати, та більш того, визнав наявність форс-мажорних обставин. Не менш важливим є те, що необхідно довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та об`єктивною неможливістю виконати зобов`язання. Однієї лише наявності форс-мажорних обставин, сертифіката Торгово-промислової палати, інших належних доказів недостатньо. До моменту звернення позивача до суду, останній неодноразово намагався вирішити цей спір без звернення до суду, але відповідач не реагував на прохання позивача та не пояснював причин виникнення заборгованості по заробітній платі. У зв`язку з цим, позивач була змушена звернутися до адвоката для надання їй правової допомоги, після чого відповідачу було надіслано вимогу про сплату заборгованості по заробітній платі. Оскільки у відповіді на вимогу було виявлено неправильний розрахунок заборгованості із заробітної плати, що безпосередньо вказує на наявність спору між сторонами, тому позивач була змушена звернутися до суду з позовною заявою. Вказане спростовує аргументи відповідача про відсутність неминучості витрат на правову допомогу. В апеляційній скарзі відповідач посилається на принцип добросовісності у діях позивача як працівника, стверджуючи, що вона мала б діяти добросовісно при реалізації своїх прав та враховувати інтереси роботодавця. Однак відповідач чомусь замовчує щодо власної добросовісності, як сторони трудових правовідносин. Відповідач фактично перекладає власну відповідальність на позивача, що є проявом недобросовісної поведінки, яка суперечить ст.13 ЦК України (обов`язок діяти добросовісно). Реалізація відповідачем свого права на подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції є також проявом недобросовісної поведінки, що має на меті штучне затягування розгляду справи та уникнення остаточного вирішення спору. Така поведінка спрямована на ухилення від виплати заборгованості та позбавлення позивача невиплаченої частини заробітної плати за виконану нею роботу до початку відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Згідно з ст.43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з ст.22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до частини першої ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим із виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до норм ст.ст.115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст.34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

В аспекті надання офіційного тлумачення положенням частини другої ст.233 КЗпП України Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 зазначив, що працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком, незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до положень Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (надалі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (зі змінами), компенсація проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Із матеріалів справи вбачається, що наказом (розпорядженням) ТзОВ «Форест Технолоджі» від 23 вересня 2024 року №?87/К/ТР ОСОБА_1 прийнято на роботу з 23 вересня 2024 року в відділ продажів на посаду менеджера. Відповідно до наказу: умови роботи - основне місце роботи; тривалість робочого дня (тижня) - 40 годин; відповідно до частини першої ст.60? КЗпП України запроваджено дистанційну роботу за згодою ОСОБА_1 ; для виконання обов`язків, визначених посадовою інструкцією, ОСОБА_1 забезпечено програмно-технічними засобами; посадовий оклад становить 9 000 грн (а.с.10).

Згідно з трудовою книжкою ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 останню прийнято у відділ продажів ТзОВ «Форест Технолоджі» на посаду менеджера з 23 вересня 2024 року (а.с.12-13).

Відповідно до листка непрацездатності № 29465370-1 ОСОБА_1 перебуває у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами з 17 лютого по 22 червня 2025 року (а.с.18).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем за період із жовтня 2024 року по лютий 2025 року, заборгованість ТОВ «Форест Технолоджі» перед ОСОБА_1 із виплати заробітної плати становить 47 025,01 грн (а.с.19).

Директор ТзОВ «Форест Технолоджі», у відповідь на вимогу про виплату заробітної плати, 31 березня 2025 року надіслав адвокату та позивачу лист і довідку про суму заборгованості, згідно з якою товариство заборгувало позивачу заробітну плату у розмірі 39 514,61 грн та повідомило, що ця заборгованість буде виплачена протягом квітня травня 2025 року (а.с.23).

Згідно з розрахунком, наданим відповідачем ОСОБА_1 , нараховано за жовтень 2024 року - 13 999,72 грн; за листопад 2024 року - 11 999,49 грн; за грудень 2024 року - 11 940,40 грн; за січень 2025 року - 1 575 грн (а.с.35).

Відповідно до реєстру від 10 лютого 2025 року №8 ТзОВ «Форест Технолоджі» перерахувало на рахунок позивача виплату заробітної плати за жовтень 2024 року в розмірі 1 000 грн. Реєстром від 05 березня 2025 року №15 підтверджується, що ТзОВ «Форест Технолоджі» перерахувало на рахунок позивача виплату по вагітності і пологах за лютий 2025 року в розмірі 52 337,88 грн, а згідно з реєстром від 03 березня 2025 року №14 ТзОВ «Форест Технолоджі» перерахувало на рахунок позивача виплату лікарняних за лютий 2025 року в розмірі 959,52 грн (а.с.36-38).

Із виписки за рахунком ОСОБА_1 вбачається, що 30 квітня 2025 року ТзОВ «Форест Технолоджі» перерахувало на рахунок позивача кошти в сумі 39 514,61 грн (а.с.58).

На підтвердження факту виконання дистанційно посадових обов`язків позивачем надано скріншоти переписки у Viber на сторінці підприємства за 10 січня 2025 року, 13 січня 2025 року, 15 січня 2025 року, 16 січня 2025 року, 17 січня 2025 року, 23 січня 2025 року, 24 січня 2025 року, 01 лютого 2025 року, 04 лютого 2025 року, 10 лютого 2025 року, 11 лютого 2025 року (а.с.5157).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належну оцінку доказам, наданим відповідачем, спростовуються змістом судового рішення та не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки в матеріалах справи міститься лише довідка з заробітної плати від 31 березня 2025 року, а інших належних доказів, на підставі чого було здійснено вказаний розрахунок або для спростування здійсненого позивачем розрахунку, відповідач суду не надав.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач прийнята на роботу на умовах дистанційної роботи та зобов`язана звітувати про виконання роботи також не змінюють висновків суду першої інстанції, оскільки в наказі про прийняття на роботу ОСОБА_1 від 23 вересня 2024 року, а саме: в умовах роботи, про вказаний вид звітування не зазначено, а інших доказів, що свідчили б про вказану вимогу роботодавцем суду не надано. Доказів того, на підставі чого та яким чином між сторонами здійснювався контроль виконання роботи роботодавцем також суду не надано.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та сторонами не заперечується, що між ОСОБА_1 та ТзОВ «Форест Технолоджі» виникли правовідносини, які регулюються ст.ст.21,94,116,117 КЗпП України, та ТзОВ «Форест Технолоджі» є юридичною особою і роботодавцем, який має нести усі зобов`язання перед своїм працівником із виплати заробітної плати відповідно до чинного законодавств, а тому обґрунтовано стягнув з товариства на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 7 510,40 грн.

Відповідно до ст.617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за його порушення, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Доводи апеляційної скарги про те, що затримка виплати заробітної плати сталася внаслідок ведення бойових дій, а сертифікат ТПП не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин не може слугувати підставою для скасування рішення суду в частині компенсації втрати доходу, оскільки сторона, яка порушила зобов`язання має надати належні докази, що підтверджують не тільки існування форс-мажорних обставин, а також довести їх прямий вплив на неможливість виконання покладеного на таку сторону зобов`язання, оскільки виплата заробітної плати це обов`язок роботодавця. Відповідачем таких належних доказів до суду першої інстанції не надано, також вказаних доказів не надано під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції. Крім того, як правильно зауважив суд першої інстанції позивача, ОСОБА_1 було прийнято на роботу в 2024 році, а форс-мажорні обставини, на які посилається відповідач, відбулися в березні 2022 року, тобто за два роки до прийняття позивача на роботу.

За положеннями частини восьмої ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, розрахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За положеннями частин першої та другої ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої ст.137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята ст.137 ЦПК України).

При цьому, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц).

Суд із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19, від 01 серпня 2019 року в справі №915/237/18, від 24 жовтня 2019 року в справі №905/1795/18, від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19).

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 наголошено на тому, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Із матеріалів справи убачається, що понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються копією договору про надання правової допомоги від 26 березня 2025 року №26-03-2025; додатковою угодою від 09 травня 2025 року №1; квитанцією №242064392 на суму 4 000 грн та платіжною інструкцією 1.170469703.1 на суму 3 200 грн (а.с.76-81).

Ураховуючи особливості предмета спору, складність справи та її значення для сторін, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом і складністю справи, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 200 грн, що є співмірним та відповідає наданому адвокатом у цій справі обсягу послуг.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а фактично зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні. Відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Технолоджі» залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 10 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: