Справа № 473/3918/25
РІШЕННЯ

іменем України

"24" вересня 2025 р.Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Булкат М.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Багрін І.А.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу №473/3918/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив

10 липня 2025 року ТОВ «Факторинг Партнерс» до суду подав позовну заяву та просив стягнути з відповідача на користь заборгованість за кредитним договором № 519754 від 19.02.2021 року в розмірі 40 809,68 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.02.2021 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та відповідачкою було укладено договір про надання споживчого кредиту № 519754, за умовами якого останній було надано кредит у розмірі 25 000 грн. 00 коп. з терміном користування 1095 днів, з кінцевим терміном повернення 19.02.2024 року розмір відсоткової ставки за перший день користування кредитом (включно) 25% в день (9 125 % річних, за всі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту 85 % річних.

31 січня 2025 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу № 31012025, на підставі якого позивач отримав право вимоги до відповідачки за договором про надання споживчого кредиту №519754 від 19.02.2021року. Таким чином, ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «Факторинг Партнерс» за договором про надання споживчого кредиту №519754 від 19.02.2021року.

Відповідачка свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконувала, в зв`язку з чим виникла заборгованість за договором у розмірі 40 809,68, в тому числі заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20 948 грн. 00 коп., заборгованість за відсотками в розмірі 19 861 грн. 68 коп..

Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки в повному обсязі.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 05.08.2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

25 серпня 2025 року до суду надійшов відзив від ОСОБА_1 . У поданому документі відповідачка обґрунтовує свою позицію тим, що у квітні та серпні 2022 року нею не здійснювались платежі за кредитним договором. Водночас зазначає, що строк позовної давності у даній справі слід обчислювати з моменту останньої сплати за зобов`язанням, яка мала місце у лютому 2025 року. У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення з нього судових витрат.

12 вересня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до суду надійшла відповідь на відзив, у якій Позивач зазначає, що строк позовної давності у справі не пропущено, оскільки його перебіг було зупинено в період дії карантину (12.03.2020 01.07.2023) та воєнного стану (з 24.02.2022 дотепер) відповідно до п. 12 та п. 19 Перехідних положень ЦК України, а тому підстав для відмови у позові з цієї підстави немає; також зазначено, що витрати на правничу допомогу є обґрунтованими, підтверджені доказами, а доводи Відповідача щодо їх неспівмірності не підкріплені належними доказами, що суперечить вимогам ст. 81 ЦПК України; крім того, правовідносини між Позивачем та його адвокатом є цивільно-правовими, не зачіпають прав Відповідача і не можуть бути предметом оцінки з боку опонента, оскільки розмір гонорару визначається виключно за домовленістю сторін, що узгоджується з положеннями ст. 627 ЦК України та підтверджується правовою позицією Верховного Суду.

В судове засідання представник позивача не з`явилася, проте згідно наявної в матеріалах справи заяви, просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання з`явилася, надала додаткові пояснення.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.02.2021року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №519754, за умовами якого останній було надано кредит у розмірі 25 000 грн. 00 коп. з терміном користування 1095 днів, з кінцевим терміном повернення 19.02.2024 року розмір відсоткової ставки за перший день користування кредитом (включно) 25% в день (9 125 % річних, за всі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту 85 % річних.

Відповідно до п 2.1 Кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування: - у розмірі 20 000 гривень за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству у будь-який спосіб; - у розмірі 5000,00 гривень на користь Товариства з метою виконання зобов`язань з оплати Процентів за перший день користування кредитом, відповідно до п. 3.5. Договору (а. с. 35-36).

Відповідно до Платіжного доручення №4603 від 19.02.2021 року ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» перераховано 20 000 грн. призначення платежу зазначено видача кредиту згідно кредитного договору №519754 від 19.02.2021р., ІПН .

31 січня 2025 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу № 31012025.

Відповідно до витягу з додатку до Договору факторингу № 31012025 від 31.01.2025 року позивач набув право вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором №519754 від 19.02.2021 року в розмірі 40 809 грн. 68 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20948 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 19 861 грн. 68 коп.(а. с. 42).

Щодо строків позовної давності до кредитного договору №282442 від 28.08.2018р., то відповідно до ст.256, 257, 258, 259, 261 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначений карантин введеного з 12.03.2020 Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 (із наступними змінами і доповненнями), який тривав до 30 червня 2023 року.

Крім того, згідно з п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, з урахуванням введення карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) 12.03.2020, а також введення воєнного стану в Україні 24.02.2022, строк дії якого продовжено по даний час, 3-річний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України, не сплив та був продовжений на строк дії такого карантину, а в подальшому зупинений у зв`язку із введенням воєнного стану, то позивачем позов пред`явлено у межах строку позовної давності.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.ст.611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Також, відповідно до п. 1 ч. 1ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст.1077, ч. 1 ст.1078, ч. 1 ст.1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ст.514, ч. 1 ст.1084 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позичальниця свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконувала, в зв`язку з чим виникла заборгованість за договором у розмірі 40 809 грн. 68 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20948 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 19 861 грн. 68 коп..

На даний час відповідачка продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором не погашена, що є порушенням законних прав позивача.

Дослідженні судом письмові докази підтверджують укладення відповідачкою кредитного договору та отримання нею кредитних коштів, а також неналежне виконання нею умов договору.

Враховуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позов про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №519754 від 19.02.2021року підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З квитанції про сплату № від 24.07.2025 року встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

За такого, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

Суд, звертає увагу, що згідно з Цивільним процесуальним кодексом України (ЦПК) та Законом України "Про судовий збір", особа з інвалідністю І або ІІ групи звільняється від сплати судового збору, але лише як позивач, а не як відповідач.

Позивачем понесені витрати на правову допомогу в розмірі 16 000 грн., що підтверджується договором №02-09/2024-5 про надання правової допомоги від 02.09.2024 року, витяг з акту про надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 30.06.2025 року, Детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Макєєвим Є.Ю. необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Факторинг Партнерс» щодо стягнення кредитної заборгованості.

Згідно Детального опису робіт (наданих послуг), адвокатом Макєєвим Є.Ю. необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Факторинг Партнерс» щодо стягнення кредитної заборгованості були надані правові (юридичні) послуги по супроводу примусового стягнення заборгованості, а саме: надання усної консультації з витратою 2 год., вартість 2 000 грн; складання позовної заяви з витратою 4 год., вартість 12 000 грн.

Проте у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас надання усної консультації з вивченням документів мають організаційний характер, є складовими підготовки складення позовної заяви та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга, немає підтвердження, що клієнту разом з тим здійснювалося надання консультацій правового характеру, а тому такі витрати не підлягають компенсації.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором.

Даний спір є спором незначної складності, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною, справа не передбачає необхідності виконання значного обсягу дій та робіт, необхідних для її підготовки та розгляду.

Заявлений Позивачем час на складання позовної заяви - 4 години - є завищеним, з огляду на характер справи, її складність, обсяг фактичних обставин і наявність усталеної судової практики у подібних спорах. Справа не містить складних юридичних або фактичних питань, не пов`язана з новелами законодавства чи необхідністю проведення додаткової правової кваліфікації.

Згідно з усталеною практикою судів, зокрема постановами Верховного Суду у справах №?761/21316/20, №?524/5077/20, №?753/10311/21, у нескладних цивільних справах, що не потребують значного обсягу підготовчих дій, час, витрачений на складання стандартної позовної заяви, зазвичай становить 12 години. Перевищення цього часу без належного обґрунтування та доказів (деталізованого опису обсягу виконаних дій, складності правових питань тощо) вважається економічно необґрунтованим.

Крім того, Позивач не надав жодних доказів, що підтверджують виняткову складність чи обсяг роботи, який би виправдовував витрати часу понад розумні межі. У таких умовах за відсутності доказів реальної складності справи та ураховуючи принцип співмірності судових витрат (ч. 5 ст. 132 ЦПК України), заявлений час слід визнати завищеним, а витрати такими, що підлягають зменшенню.

Отже, зважаючи на категорію даної справи, яка є нескладною, враховуючи усталену практику, суд вважає, що визначені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними і не являються співмірними, обґрунтованими і пропорційними об`єму здійсненої роботи та наданих послуг, складності справи, ціні позову, а тому, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до 3 000 грн.

З огляду на викладене та відповідно до статті 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн.

Керуючись ст.ст.12,13,76-83,141,259,263-265,280-282,289 ЦПК України, суд

Ухвалив

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд. 6, офіс 521) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №519754 від 19.02.2021року в розмірі 40 809 грн. 68 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20 948 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 19 861 грн. 68 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» ( , місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд. 6, офіс 521) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп. та 3 000 гривень 00 коп. витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М. С. Булкат