КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9124/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Волошина В.О., повне судове рішення складено 14 лютого 2025 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання незаконним та скасування наказу про затвердження організаційної структури апарату управління; визнання незаконним та скасування наказу про звільнення; поновлення на роботі; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення моральної шкоди, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу про затвердження організаційної структури апарату управління, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Вимоги позову мотивує тим, що позивач на підставі наказу №178-к від 10 липня 2018 року призначений на посаду директора з питань безпеки АТ "Укргазвидобування".

23 грудня 2022 року відповідачем видано наказ № 637 «Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ «Укргазвидобування», яким внесено зміни до організаційної структури Департаменту безпеки, зокрема, вилучено лише посаду, яку обіймав позивач - Директора з питань безпеки відповідача, при цьому, вказаний наказ, на думку сторони позивача, не містить будь-яких обґрунтувань доцільності вказаних змін в організації виробництва та праці, які б зумовили необхідність вилучення вказаної посади.

Підставою для видання цього наказу зазначено: зміни до штатного розкладу, колективний договір АТ «Укргазвидобування», Договір, Погодження НАК «Нафтогаз України».

26 грудня 2022 року листом № 25.1-01-4723 позивача повідомлено про майбутнє вивільнення та запропоновано вакантні посади. Позивач від пропозицій вакантних посад не відмовився, про що проінформував роботодавця (відповідача) листом від 30 грудня 2022 року, який отримано роботодавцем 3 січня 2023 року.

В період з 2 січня 2023 року по 3 березня 2023 року позивач був тимчасово непрацездатним та перебував на стаціонарному лікуванні у медичному закладі.

Позивач зазначає, що наказом АТ "Укргазвидобування" від 27 лютого 2023 року №120-к його під час перебування на лікарняному його звільнено з роботи у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП.

Позивач уважає наказ АТ "Укргазвидобування" від 27 лютого 2023 року №120-к незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Позивач зазначає, що жодних змін в організації виробництва та праці у Товаристві не відбулося, наказ АТ "Укргазвидобування" від 23 грудня 2022 року №636 "Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ "Укргазвидобування" та наказ АТ "Укргазвидобування" від 23 грудня 2022 року №637 "Про внесення змін до штатного розкладу" прийняті безпідставно та всупереч чинним внутрішнім нормативним документам, що діють у Товаристві, а також спрямовані виключно на безпідставне скорочення єдиної посади (Директора з питань безпеки), яку обіймав позивач.

Зазначає, що наказ АТ "Укргазвидобування" від 23 грудня 2022 року №636 "Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ "Укргазвидобування" та наказ АТ "Укргазвидобування" від 23 грудня 2022 року №637 "Про внесення змін до штатного розкладу" є незаконними, необґрунтованими та такими, що видані з перевищенням повноважень його підписанта, оскільки суперечать політиці організаційних структур НАК "Нафтогаз України" та апаратів управління юридичних осіб Групи Нафтогаз, затвердженої рішенням правління АТ "НАК "Нафтогаз України" від 03 листопада 2022 року.

Вказує на порушення процедури звільнення, встановленої рішенням акціонера, оскільки оспорюваний наказ АТ "Укргазвидобування" від 27 лютого 2023 року №120-к "По особовому складу" не містить у підставах видачі посилання на подання та отримання погодження, що свідчить про порушення відповідачем нормативних документів, що прийняті у Товаристві та обов`язкові для виконання.

Зазначає, що після видання вказаних наказів та попередження позивача про майбутнє звільнення, відповідачем видано наказ АТ «Укргазвидобування» від 5 січня 2023 року №15 «Про розподіл обов`язків між керівництвом АТ «Укргазвидобування», в якому визначено той самий обсяг повноважень для посади позивача, який він мав відповідно до наказу АТ «Укргазвидобування» від 20 вересня 2021 року №428 «Про розподіл обов`язків між керівництвом АТ «Укргазвидобування». Уважає, що цей факт підтверджує, що обсяг повноважень не змінився, жодних змін в організації виробництва та праці не було, що підтверджує сам відповідач виданням вказаного наказу.

Оспорюваний наказ АТ «Укргазвидобування» від 27 лютого 2023 року №120-к «По особовому складу» не містить у підставах видачі посилання на подання та отримання погодження, що свідчить про порушення відповідачем нормативних документів, що прийняті у Товаристві та обов`язкові для виконання, а відтак є додатковою підставою, що свідчить про незаконність вказаного наказу.

Вказує про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не запропоновано всі вакантні посади, які з`явились на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. За доводами позивача, останньому пропонувались посади лише на момент попередження, крім цього, перелік був вибірковий і неповний.

Звертає увагу, що позивача звільнено під час тимчасової непрацездатності без пропозиції вакансій на дату звільнення, що, на думку позивача, підтверджує штучність та незаконність звільнення.

Вказує, що незаконне скорочення лише посади позивача, обмеження в доступі до професії, професійної діяльності є незаконним і таким, що є дискримінаційним по відношенню до позивача.

Звертає увагу, що створення (введення) нової посади заступника Генерального директора з безпеки та мобілізаційної роботи має ідентичні по суті повноваження, обов`язки та функціонал, що і посада, яку обіймав позивач перед звільненням.

Зазначає, що незаконне звільнення викликало у позивача негативні зміни у його житті, щоденні негативні думки, тривогу, переживання психологічного дискомфорту, тимчасову відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, зниження престижу та ділової репутації позивача завдало позивачу моральної шкоди, розмір якої оцінює у 100 000,00 гривень.

Вказує, що попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 40 000,00 гривень.

Мотивуючи наведеним, просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укргазвидобування» від 23 грудня 2022 року №637 "Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ "Укргазвидобування";

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 27 лютого 2023 року № 120-к «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора з питань безпеки АТ «Укргазвидобування» за пунктом 1 статті 40 К3пП України;

- поновити позивача ОСОБА_1 на посаді Директора з питань безпеки АТ «Укргазвидобування»;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 березня 2023 року до дня поновлення на роботі;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

29 січня 2024 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог (том 11 а.с. 132-137), в якій позивач зазначив нову редакцію вимоги № 4 та просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 березня 2023 року до дня поновлення на роботі, що станом на 31 січня 2024 року складає 3 967 619,25 грн.

27 лютого 2024 року на адресу суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (том 11 а.с. 189, 190), в якій позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 березня 2023 року до дня поновлення на роботі, що станом на 28 лютого 2024 року складає 4 421 061,45 грн.

27 березня 2024 року на адресу суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (том 14 а.с. 62-65), в якій позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 березня 2023 року до дня поновлення на роботі, що станом на 28 березня 2024 року складає 4 897 175,76 грн.

2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовивши у задоволенні вимог позивача про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 23 грудня 2022 року №637 "Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ "Укргазвидобування", суд першої інстанції вказав, що така вимога, з урахуванням положенням статей 6, 19 ГК України, є фактичним втручанням в господарську діяльність відповідача, як суб`єкта господарювання, оскільки органами управління відповідача приймалося відповідне рішення щодо змін в організації виробництва і праці, при цьому відповідно до пунктів 11.6.21-11.6.22 Статуту відповідача, Генеральний директор АТ «Укргазвидобування» уповноважений затверджувати організаційну структуру управління Товариства та штатний розпис апарату управління товариства, а АТ «НАК «Нафтогаз України» було надано погодження на звільнення позивача, з посади Директора з питань безпеки відповідача, у зв`язку із скороченням посади.

Щодо вимог позивача про визнання незаконним та скасування наказу від 27 лютого 2023 року № 120-к "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора з питань безпеки, суд зазначив про відсутність порушень відповідачем статті 49-2 КЗпП України.

Суд вказав, що відповідачем засобами поштового зв`язку за адресою місця реєстрації позивача та на електронну адресу надіслано позивачу листи з пропозиціями вакантних посад, які наявні у відповідача: 04 січня 2023 року №25.1-014-59, від 06 січня 2023 року № 25.1-014-119, від 12 січня 2023 року № 25.1-014-242, від 12 січня 2023 року № 25.1-014-243, від 17 січня 2023 року № 25.1-014-324, від 23 січня 2023 року № 25.1-014-428, від 25 січня 2023 року № 25.1-014-465, від 26 січня 2023 року № 25.1-014-498, від 27 січня 2023 року № 25.1-014-531, від 02 лютого 2023 року № 25.1-014-624, від 08 лютого 2023 року № 25.1-014-710, від 13 лютого 2023 року № 25.1-014-779, від 15 лютого 2023 року № 25.1-014-817, від 21 лютого 2023 року № 25.1-014-915, від 22 лютого 2023 року № 25.1-014-937, додатково запропоновано позивачу переведення на вакантні посади із встановленим строком для письмового повідомлення відповідача про прийняте рішення щодо продовження роботи на одній із запропонованих вакантних посад.

Суд вказав, що позивач на зазначені листи - пропозиції відповіді не надав, протягом всього часу розгляду справи в суді сторона позивача не могла пояснити поважність причин ненадання відповіді чи заперечень.

Відмовивши у задоволенні вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди суд вказав, що такі є похідними від позовних вимог у задоволенні яких відмовлено.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини справи в частині дискреційних повноважень відповідача щодо видачі наказу АТ «Укргазвидобування» від 23 грудня 2022 року №637 "Про затвердження організаційної структури апарату управління AT "Укргазвидобування" та наявності змін в організації виробництва та праці відповідача, при цьому не враховано правові позиції Верхового Суду.

Вказує, що роботодавець не може безпідставно здійснювати скорочення штату чи чисельності працівників, без наявності обставин, які мають бути підставою та передувати скороченню та які вказують на те, що воно є законним та обґрунтованим.

Зазначає, що у наказі AT «Укргазвидобування» від 23 грудня 2022 року №636 "Про затвердження організаційної структури апарату управління AT "Укргазвидобування" відсутнє посилання на затвердження останнього загальними зборами Товариства, а також відсутнє будь-яке посилання, що вказаний наказ доведено до відома загальних зборів, як це вимагає пункт 10.2.47 та пункт 11.6.20 Статуту.

Також вказаний наказ не містить обґрунтування будь-яких змін в організації виробництва та праці, які б зумовили необхідність вилучення вказаної посади. При цьому, статус структурного підрозділу, підпорядкування, функціонал жодних змін не зазнали.

Вказує, що у ході судового розгляду у суді першої інстанції представником відповідача ? адвокатом Шляхетським А.Л. підтверджено, що функціонал позивача та обсяг обов`язків станом на дату судового розгляду на підприємстві виконується та не є ліквідованим.

Після звільнення позивача з посади замість посади Директора з питань безпеки відповідачем введено посаду Заступника генерального директора з безпеки та мобілізаційної роботи, якому підпорядковані усі без виключення структурні підрозділи, які були у підпорядкуванні позивача, тобто Департамент з безпеки з усіма його структурним підрозділами та менеджер з контрольно-аналітичної діяльності.

Стверджує, що наявними у справі документами підтверджено, що мало місце дискримінаційне скорочення лише посади позивача, без передбачених чинним законодавством підстав, тобто без жодних змін як в організації виробництва та праці, так і у функціоналі підрозділу, що спрямоване на звільнення ОСОБА_1 , після чого вказана посада наказом відповідача від 16 березня 2023 року повернута до організаційної структури.

Зазначає, що судом першої інстанції не вмотивовано відхилення доводів позивача щодо порушення відповідачем статті 49-2 КЗпП України, оскільки з моменту перебування позивача на лікарняному, а також у день звільнення 06 березня 2023 року, позивачу не вручено жодного списку з вакантними посадами, які були на підприємстві на дату звільнення.

З посиланням на положення частини 3 статті 29 КЗпП України будь-які альтернативні засоби комунікації з відповідачем узгоджено не було, тому посилання відповідача про належне ознайомлення ОСОБА_1 з вакантними посадами, які існували на підприємстві, не відповідає вимогам встановленим чинним законодавством та фактичним обставинам справи.

Вказує, що направлення будь-яких листів (без доказів їх отримання) не свідчить про ознайомлення працівника з вакантними посадами, які існували на підприємстві, та не свідчить про його відмову від останніх.

Зазначає, що в період з 02 січня 2023 року по 03 березня 2023 року перебував у лікарні на стаціонарному лікуванні у м. Черкаси, отже об`єктивно не мав доступу до корпоративної (робочої) пошти, не міг бути обізнаний та не був обізнаний про будь-які ймовірні пропозиції відповідача про вакансії, та об`єктивно не мав фізичної змоги отримувати письмову кореспонденцію, яку направляв відповідач за адресою реєстрації позивача у м. Києві.

Щодо порушень норм процесуального права вказує на порушення принципу змагальності учасників процесу. Зазначає, що оскаржуване рішення не містить посилань на докази та їх аналіз, якими відповідач довів правомірність звільнення позивача.

В порушення вимог частини 4 статті 265 ЦПК України оскаржуване рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року не містить мотивів відхилення чи прийняття судом кожного з аргументів ОСОБА_1 , викладених у позовній заяві та запереченнях.

В апеляційній скарзі наводить розрахунок середньоденної заробітної плати, що становить 22 672,11 гривень. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 березня 2023 року по 04 лютого 2025 року (501 робочий день) становить 11 358 727,11 гривень.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 01 вересня 2020 року у справі №755/6539/18-ц, від 04 вересня 2020 року у справі №760/26233/17, від 02 червня 2021 року у справі №753/23520/18, від 07 квітня 2021 року у справі №444/2600/19, від 22 липня 2021 року у справі №456/57/20, від 23 липня 2021 року у справі №766/12805/19, від 27 серпня 2021 року у справі №712/10548/19, від 09 грудня 2021 року у справі №646/2661/20, від 24 січня 2022 року у справі №358/404/20, від 01 вересня 2020 року у справі №755/6539/18-ц, від 04 вересня 2020 року у справі №760/26233/17, від 02 червня 2021 року у справі №753/23520/18, від 07 квітня 2021 року у справі №444/2600/19, від 22 липня 2021 року у справі №456/57/20, від 23 липня 2021 року у справі №766/12805/19, від 27 серпня 2021 року у справі №712/10548/19, від 09 грудня 2021 року у справі №646/2661/20, від 24 січня 2022 року у справі №358/404/20.

Мотивуючи наведеним, просить рішення Шевченківського районного суд міста Києва від 04 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити:

- визнати незаконним та скасувати Наказ Акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 23 грудня 2022 року №637 «Про затвердження організаційної структури апарату управління AT «Укргазвидобування»;

- визнати незаконним та скасувати Наказ Акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 27 лютого 2023 року №120-к «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора з питань безпеки AT "Укргазвидобування" за пункту 1 статті 40 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 па посаді Директора з питань безпеки AT "Укргазвидобування";

- стягнути з АТ "Укргазвидобування" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 березня 2023 року до дня поновлення на роботі позивача, який складає суму 11 358 727,11 грн станом на дату прийняття рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року у справі №761/11968/23;

- стягнути з АТ "Укргазвидобування" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн;

- судові витрати по розгляду апеляційної скарги покласти на відповідача.

4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.

23 квітня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника АТ "Укргазвидобування" - адвоката Скопича Ю.В. на апеляційну скаргу.

Вказує, що з 14 травня 2020 року структурні підрозділи Газопромислове управління "Полтавагазвидобування", Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування", Газопромислове управління "Львівгазвидобування" та філія САРС "ЛІКВО", за винятком згідно з переліком, а з 31 березня 2022 року всі структурні підрозділи, за винятком включених до складу корпоративних функцій (в тому числі посада позивача), перейшли в функціональне підпорядкування директора дивізіону "Розвідка та видобування", який 13 січня 2023 року був ліквідований.

Рішенням акціонера АТ «Укргазвидобування» від 23 жовтня 2020 року №577, зокрема, утворено корпоративну функцію "Безпека Групи Нафтогаз" та установлено, що корпоративна функція "Безпека Групи Нафтогаз" централізовано по Групі Нафтогаз здійснює організацію бізнес-процесу забезпечення недоторканності майна, безпеки працівників, інформаційної безпеки Групи Нафтогаз та установлено, що до складу корпоративної функції "Безпека Групи Нафтогаз" входять підрозділи і фахівці за посадами Товариства згідно з додатком 2 до цього рішення.

З моменту утворення рішенням акціонера АТ «Укргазвидобування» від 23 жовтня 2020 року №577 корпоративної функції "Безпека Групи Нафтогаз", до складу якої включені підрозділи і фахівці за посадами АТ «Укргазвидобування», зокрема позивач, відповідно до Порядку управління дивізіонами та корпоративними функціями Групи Нафтогаз, затвердженого рішенням акціонера АТ "Укргазвидобування" від 30 листопада 2020 року №584, вказані працівники функціонально підпорядковувалися Керівнику КФ «Безпека Групи Нафтогаз».

Таким чином, на момент прийняття оскаржуваних наказів від 23 грудня 2022 року №636 та №637 у підпорядкуванні позивача, який займав посаду керівника за напрямком діяльності, перебував лише один структурний підрозділ апарату управління ? Департамент безпеки.

Вказує, що рішенням акціонера АТ "Укргазвидобування" від 03 листопада 2022 року №785 затверджено Політику організаційних структур НАК «Нафтогаз України» та апаратів управління юридичних осіб Групи Нафтогаз, затверджену рішенням правління Компанії від 03 листопада 2022 року, протокол № 371, як обов`язкову для Товариства; Генеральному директору Товариства або особі, яка виконує його обов`язки, забезпечити вжиття всіх необхідних заходів щодо впровадження цього рішення в Товаристві та юридичних особах, єдиним учасником (акціонером) яких є Товариство та які є юридичними особами Групи Нафтогаз, та протягом чотирьох місяців з дати прийняття цього рішення привести організаційні структури у відповідність із вимогами Політики, затвердженої пунктом 1 цього рішення.

Відповідно до вимог статуту відповідача організаційна структура АТ «Укргазвидобування» повинна відповідати вимогам Політики, затвердженої рішенням акціонера відповідача від 03.11.2022 № 785, та приведена у відповідність до неї.

З посиланням на пункти 11.6.21-11.6.22 Статуту АТ «Укргазвидобування» вказує, що Генеральний директор АТ «Укргазвидобування» уповноважений затверджувати організаційну структуру апарату управління Товариства та штатний розпис апарату управління Товариства, тому доводи скаржника в цій частині є помилковими, а висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи.

Щодо доводів скаржника про порушення процедури звільнення вказує, що із змісту наказів АТ "Укргазвидобування" від 23 грудня 2022 року №636 та №637 убачається, що вони не передбачали реорганізацію підрозділу безпеки АТ "Укргазвидобування", як про це помилково зазначає позивач, при цьому, як визначено в наказі від 23 грудня 2022 року №637, однією з підстав для його прийняття є лист в.о. керівника Корпоративної функції "Безпеки групи Нафтогаз" від 23 грудня 2022 року № 05/5905-01.

Вказує, що 26 грудня 2022 року позивач персонально ознайомлений з попередженням про наступне вивільнення, оформлене листом від 26 грудня 2022 року №25.1-01-4723, та одночасно йому запропоновано переведення на одну із вакантних посад. Від переведення на запропоновані посади позивач відмовився, що підтверджується його особистим записом та вчиненим підписом на цьому листі.

Під час процедури вивільнення позивачу пропонувались усі наявні вакантні посади на підприємстві (в тому числі по філіям підприємства), як такі, що відповідали освітньо-кваліфікаційним вимогам позивача, так і ті, що не відповідали цим вимогам, але позивач мав їх зайняти за умови надання додаткових документів, які були відсутні у відповідача та підтверджували наявність освітньо-кваліфікаційних вимог на зайняття відповідної вакантної посади.

Крім цього, вказує, що згідно листів від 26 грудня 2022 року №25.1-014-4730, від 28 грудня 2022 року №25.1-014-4819 відповідачем додатково запропоновано позивачу переведення на вакантні посади. Разом з цим, з пропозиціями переведення на вакантні посади, запропоновані відповідачем листами від 05 січня 2023 року №25.1-014-93 та від 06 січня 2023 року №25.1-014-121, позивач відмовився, що підтверджується його електронними листами від 05 січня 2023 року та від 09 січня 2023 року.

Крім цього, зазначає, що листами від 04 січня 2023 року №25.1-014-59, від 06 січня 2023 року №25.1-014-119, від 12 січня 2023 року №25.1-014-242, від 12 січня 2023 року № 25.1-014-243, від 17 січня 2023 року № 25.1-014324, від 23 січня 2023 року № 25.1-014-428, від 25 січня 2023 року № 25.1-014-465, від 26 січня 2023 року № 25.1-014-498, від 27 січня 2023 року № 25.1-014-531, від 02 лютого 2023 року № 25.1-014-624, від 08 лютого 2023 року № 25.1-014-710, від 13 лютого 2023 року № 25.1-014-779, від 15 лютого 2023 року № 25.1-014817, від 21 лютого 2023 року № 25.1-014-915, від 22 лютого 2023 року № 25.1-014-937, які були направлені засобами поштового зв`язку за адресою місця реєстрації позивача та на електронну адресу позивача, додатково було запропоновано позивачу переведення на вакантні посади зі встановленим строком для письмового повідомлення відповідача про прийняте рішення щодо продовження роботи на одній із запропонованих вакантних посад.

У встановлений цими листами строк позивачем відповіді не надано, а також будь-яких документів щодо надання ним згоди на переведення на одну із запропонованих вакантних посад відповідачу не надходило, що підтверджується комісійними актами.

Вказує, що ознайомлення позивача з вакантними посадами під розпис, направлення відповідачем пропозицій вакантних посад поштовими відправленнями на дійсну адресу позивача, а також на його електронну адресу є достатнім для того, щоб вважати його повідомлення із запропонованими вакантними посадами належним, при цьому, отримання листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а тому не може свідчити про неправомірність дій відповідача.

Стверджує, що відповідач запропонував позивачу усі наявні вакантні посади, які були вільними з моменту попередження про наступне вивільнення (26 грудня 2022 року) і до моменту його звільнення з посади (27 лютого 2023 року) та є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника в розумінні частини 3 статті 49-2 КЗпП України.

Вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин.

Вказує на помилковість розрахунку середнього заробітку позивача, наведеного у апеляційній скарзі.

При розрахунку середньої заробітної плати за період листопад-грудень 2022 позивачем безпідставно враховані виплати, пов`язані із святковими датами (частини премії до галузевого свята, які були нараховані та виплачені позивачу у листопаді та грудні 2022 згідно з наказ-постановою від 07 вересня 2022 року № 427/28 у розмірі 97 750,00 грн), та необґрунтовано включено виплачену премію за результатами щорічного оцінювання службової діяльності за 2021 рік в розмірі 252 263,53 грн, а не її частина, яка повинна була визначена діленням суми премії за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих дній відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року залишити без змін.

5. Позиція учасників справи.

В судовому засіданні представники позивача ? Поліщук О.М., Пахомова В.А. доводи апеляційної скарги підтримали, посилаючись на викладені в ній обставини. Просили апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача ? Шляхетський А.Л. проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

6. Позиція суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

7. Фактичні обставини справи, установлені судом.

З даних наказу №178-К від 10 липня 2018 року убачається, що ОСОБА_1 призначено на посаду Директора з питань безпеки відповідача з 11 липня 2018 року, у зв`язку із переведенням з АТ «Укртрансгаз», з посадовим окладом згідно штатного розкладу (том 4 а.с. 38).

11 липня 2018 року між відповідачем, як роботодавцем, та позивачем, як працівником, укладено трудовий договір №69, до якого 01 листопада 2018 року, 08 січня 2019 року, 18 лютого 2019 року, 10 лютого 2020 року, 08 жовтня 2020 року, 22 грудня 2020 року внесені зміни шляхом укладення додаткових угод №№1-6 (том 1 а.с. 176-186, том 4 а.с. 38-61).

Відповідно до пункту 1.2 Статуту АТ «Укргазвидобування», затвердженого рішенням акціонера акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 16 грудня 2022 року №593 (далі - Статут), Товариство входить до Групи Нафтогаз у значенні цього терміну, наданому у п. 1.6 Статуту. Внутрішні документи Групи Нафтогаз є обов`язковими для Товариства після їх затвердження (або схвалення) загальними зборами акціонерів Товариства («загальні збори») (том 4 а.с. 62-72).

Відповідно до пункту 7.1 Статуту засновником та єдиним акціонером Товариства є акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (акціонер) (том 4 а.с. 66).

Згідно з положеннями Статуту Товариства до виключної компетенції загальних зборів належить: затвердження (або схвалення) внутрішніх положень, регламентів, політик та інших внутрішніх документів, а також внесення змін до них, якими регулюються будь-які питання, пов`язані з діяльністю Товариства зокрема як юридичної особи Групи Нафтогаз, та які впроваджуються з ініціативи загальних зборів (пункт 10.2.12) (том 4 а.с. 67).

Відповідно до пункту 10.2.35 Статуту передбачено поширення обов`язковості внутрішніх документів Групи Нафтогаз на Товариство відповідно до пункту 1.2 Статуту (том 4 а.с. 67 зворот).

Відповідно до пункту 10.2.47 Статуту до виключної компетенції загальних зборів належить: затвердження організаційної структури Товариства та граничної штатної чисельності працівників Товариства (том 4, а.с. 68).

Відповідно до пункту 10.15. Статуту передбачено, що у разі, якщо акціонером Товариства є одна особа, пункти 10.4-10.14 статуту та положення відповідних статей Закону України «Про акціонерні товариства» не застосовуються щодо порядку скликання та проведення загальних зборів. Повноваження загальних зборів, передбачені законодавством та статутом, здійснюється таким акціонером одноосібно. Рішення акціонера з питань, що належать до компетенції загальних зборів, оформлюється акціонером письмово (у формі рішення) та підписується від його імені (з проставленням його печатки). Таке рішення акціонера має статус протоколу загальних зборів. Протоколи загальних зборів зберігаються в Товаристві (том 4, а.с. 68 зворот - 69).

Додатком 2 (том 1 а.с. 227) та додатком 5 (том 1 а.с. 233) до рішенням правління «НАК «Нафтогаз України» від 22.10.2020, яке оформлене протоколом засідання правління АТ «НАК «Нафтогаз України» №425 від 22 жовтня 2020 року (питання 1 порядку денного) (том 1 а.с. 218), затверджено склад та структуру Корпоративної функції «Безпека Групи Нафтогаз», відповідно до якого визначено обов`язковою складовою Апарату управління АТ «Укргазвидобування» ? Департамент безпеки, який очолює начальник Департаменту безпеки, що графічно відображено на структурі, що є додатком 5 до Рішення.

Відповідно до пункту 4.2 Політики організаційних структур НАК «Нафтогаз України» та апаратів управління юридичних осіб Групи Нафтогаз, затвердженої рішенням правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 3 листопада 2022 року (протокол №371) (том 1 а.с. 239), визначено перелік посад, що належать до ієрархії рівнів управління в Компанії та апаратах управління юридичних осіб Групи Нафтогаз, а також його схематичне зображення наведено в додатках 1а, 1б, до цієї Політики.

Відповідно до пункту 5.1 Політики посада директора за напрямом діяльності створюється в Компанії/апараті управління юридичної особи Групи Нафтогаз з метою забезпечення належної організації та контролю за певним напрямом діяльності Компанії/юридичної особи Групи Нафтогаз та визначення персональної відповідальності за результати діяльності відповідного напрямку (том 1 а.с. 245).

Відповідно до пункту 5.2 Політики визначено умови для створення вказаної посади у АТ «Укргазвидобування», зокрема, у підпорядкуванні директора за напрямком діяльності повинні бути декілька самостійних структурних підрозділів апарату управління юридичної особи Групи Нафтогаз або структурні підрозділи окремого напряму як апарату управління юридичної особи Групи Нафтогаз, так і відокремлених підрозділів або інших юридичних осіб, утворених цією юридичною особою Групи Нафтогаз, із територіальною мережею робочих місць (том 1 а.с. 245).

Наказом АТ «Укргазвидобування» від 14 грудня 2022 року №601 «Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ «Укргазвидобування» затверджено організаційну структуру Апарату управління АТ «Укргазвидобування», відповідно до якої передбачено, що у підпорядкуванні Директора з питань безпеки АТ «Укргазвидобування» знаходились декілька самостійних структурних підрозділів апарату, департамент, який складався з розгалуженої система структурних підрозділів (відділів та секторів), а також відокремлені структурні підрозділи із територіальною мережею робочих місць, що повністю відповідало Політиці організаційних структур НАК «Нафтогаз України» (том 2 а.с. 1-3).

Політика є обов`язковою для дочірніх підприємств (компаній), заснованих Компанією, у тому числі їхніх відокремлених підрозділів, - з дати її затвердження рішенням уповноваженого органу Компанії (пункт 1.3 Політики) (том 1 а.с. 242).

Метою Політики (пункт 1.2) є запровадження єдиного прозорого підходу до формування організаційних структур Компанії та апаратів управління юридичних осіб Групи Нафтогаз для забезпечення реалізації стратегії Групи Нафтогаз, їх ефективної діяльності, якості та узгодженості структур з бізнес-процесами, а також спрямування зусиль на створення доданої вартості Групи Нафтогаз та її сталий розвиток (том 1 а.с. 242).

Відповідно до пункту 5.6.2.7 Регламенту корпоративної безпеки Групи Нафтогаз, затвердженого рішенням акціонера №359 АТ «Укргазвидобування» від 7 березня 2019 року, визначено, що Директор з безпеки «Груп Нафтогаз» здійснює погодження реорганізації підрозділів безпеки (том 2 а.с. 29).

23 грудня 2022 року листом в.о. керівника Корпоративної функції «Безпеки групи Нафтогаз» від 23 грудня 2022 року № 05/5905-01 запропоновано внести зміни до організаційної штатної структури АТ «Укргазвидобування» в частині її оптимізації, а саме: скоротити посаду «Директор з питань безпеки» - в кількості однієї штатної одиниці в АТ «Укргазвидобування» (том 4 а.с. 73).

23 грудня 2022 року наказом АТ «Укргазвидобування» за № 636 «Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ «Укргазвидобування» затверджено організаційну структуру апарату управління АТ «Укргазвидобування» та зобов`язано департамент з управління персоналом підготувати та надати на затвердження зміни штатного розкладу працівників АТ «Укргазвидобування», відповідно до затвердженої організаційної структури (том 4 а.с. 74).

23 грудня 2022 року наказом АТ «Укргазвидобування» за № 637 «Про внесення змін до штатного розкладу», відповідно до листа від 23 грудня 2022 року №05/5905-01 та у зв?язку із змінами в організації праці, а також з метою підвищення ефективності та оперативності роботи, прийняття управлінських рішень, ліквідації дублювання функцій та оптимізації чисельності: виключено зі штатного розкладу посаду «Директора з питань безпеки», затверджені зміни до штатного розкладу керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців апарату управління АТ «Укргазвидобування», зобов`язано департамент з управління персоналом забезпечити, згідно зі змінами до штатного розкладу, вивільнення працівника, посада якого скорочується, у відповідності до чинного законодавства України (том 4 а.с. 76).

26 грудня 2022 року ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці в апараті управління Акціонерного товариства "Укргазвидобування". Відповідачем запропоновано для подальшої роботи переведення на одну із вакантних посад станом на 26 грудня 2022 року, зазначених в додатку №1 (том 4 а.с. 78-117).

26 грудня 2022 року комісією у складі директора з управління персоналом ? Петренка М.В., заступника начальника департаменту з управління персоналом - начальника відділу кадрів - Дробини С.В., головного фахівця відділу кадрів департаменту з управління персоналом - Шилко Я.М., головного фахівця відділу роботи з контролюючими органами та органами державної виконавчої служби юридичного департаменту - Подольського А.А. складено акт, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 ознайомився із попередженням про наступне вивільнення та переліком посад, засвідчивши це ознайомлення своїм підписом. Обмежень в часі щодо ознайомлення ОСОБА_1 з листом, чи будь-яких інших прохань щодо прискорення розгляду листа з боку будь-якого члена комісії не було (том 4 а.с.123).

30 грудня 2022 року ОСОБА_1 листом №20/35-01 повідомив відповідача про відсутність об`єктивної можливості прийняття рішення про переведення на запропоновані вакансії. Повідомив про відкликання своєї незгоди з переведенням згідно листів АТ "Укргазвидобування" від 26 грудня 2022 року №25.1-01-4723 та №25.1-014-473 та неможливість прийняття рішення згідно листа АТ "Укргазвидобування" від 28 грудня 2022 року №25.1-014-4819 (том 4 а.с. 118).

Листом №25.1-014-116 від 06 січня 2023 року відповідач повідомив позивача про те, що відкликання працівником підпису про ознайомлення з документом не передбачено (том 4 а.с. 120-122).

04 січня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку та засобами електронної пошти направлено лист №25.1-014-59 від 04 січня 2023 року про ознайомлення із вакантними посадами. Відповідач просив повідомити його до 17:00 години 16 січня 2023 року про рішення щодо продовження роботи на одній із запропонованих вакантних посад (том 4 а.с. 124-133).

Згідно даних акту від 19 січня 2023 року убачається, що станом на 19 січня 2023 року будь-які документи від директора з питань безпеки ОСОБА_1 щодо надання ним згоди на переведення на одну із запропонованих листом №25.1-014-59 вакантних посад на адресу АТ "Укргазвидобування" не надходили (том 4 а.с. 134).

Відповідачем 05 січня 2023 року на електронну адресу позивача направлено лист №25.1-014-93 з пропозицією вакантної менеджера з персоналу. Позивач засобами електронної пошти повідомив, що із посадою менеджера з персоналу ознайомився, вона його не цікавить (том 4 а.с. 135-137).

Листом №25.1-014-119 від 06 січня 2023 року, направленого позивачу засобами поштового зв`язку та засобами електронної пошти, відповідач запропонував для подальшої роботи переведення на одну із вакантних посад, зазначених в додатках до листа (том 4 а.с. 138-142).

Згідно даних акту від 19 січня 2023 року убачається, що станом на 19 січня 2023 року будь-які документи від директора з питань безпеки ОСОБА_1 у відповідь на лист №25.1-014-119 не надходили (том 4 а.с. 143).

Листом від 06 січня 2023 року №25.1-014-121 запропоновано позивачу для подальшої роботи переведення на одну із посад, зазначених в додатку до вказаного листа (том 1 а.с. 145-149).

Засобами електронної пошти ОСОБА_1 09 січня 2023 року повідомив, що його не цікавлять вказані у додатку до листа №25.1-014-121 вакансії (том 4 а.с. 151-152).

Матеріали справи містять відомості про направлення засобами поштового зв`язку на зареєстровану адресу позивача та на корпоративну (робочу) електронну адресу листів із переліком вакантних посад від 12 січня 2023 року № 25.1-014-242 (том 4 а.с. 153-159), від 12 січня 2023 року № 25.1-014-243 (том 4 а.с. 161-167), від 17 січня 2023 року № 25.1-014-324 (том 4 а.с. 169-175), від 23 січня 2023 року № 25.1-014-428 (том 4 а.с. 177-182), від 25 січня 2023 року № 25.1-014-465 (том 4 а.с. 184-191), від 26 січня 2023 року № 25.1-014-498 (том 4 а.с. 193-199), від 27 січня 2023 року № 25.1-014-531 (том 4 а.с. 201-205), від 02 лютого 2023 року № 25.1-014-624 (том 4 а.с. 207-213), від 08 лютого 2023 року № 25.1-014-710 (том 4 а.с. 215-223), від 13 лютого 2023 року № 25.1-014-779 (том 4 а.с. 224-229), від 15 лютого 2023 року № 25.1-014-817 (том 4 а.с. 231-238), від 21 лютого 2023 року № 25.1-014-915 (том 4 а.с. 240-249), від 22 лютого 2023 року № 25.1-014-937 (том 5 а.с.1-6), від 27 лютого 2023 року №25.1-014-1016 (том 5 а.с. 8-12).

Згідно даних актів від 19 січня 2023 року (том 4 а.с. 134), від 19 січня 2023 року (том 4 а.с. 143), від 23 січня 2023 року (том 4 а.с. 160), від 23 січня 2023 року (том 4 а.с. 168), від 24 січня 2023 року (том 4 а.с. 176), від 24 січня 2023 року (том 4 а.с. 183), від 31 січня 2023 року (том 4 а.с. 192), від 31 січня 2023 року (том 4 а.с. 200), від 06 лютого 2023 року (том 4 а.с. 206), від 10 лютого 2023 року (том 4 а.с. 214), від 16 лютого 2023 року (том 4 а.с. 223), від 16 лютого 2023 року (том 4 а.с. 230), від 21 лютого 2023 року (том 4 а.с. 239), від 27 лютого 2023 року (том 5 а.с. 7) убачається, що ОСОБА_1 не надано відповіді на вищевказані листи.

Відповідно до даних електронних листків непрацездатності позивач з 02 січня 2023 року по 03 березня 2023 року перебував на стаціонарному лікуванні (том 7 а.с. 89-94).

Наказом АТ «Укргазвидобування» від 5 січня 2023 року №15 «Про розподіл обов`язків між керівництвом АТ «Укргазвидобування» визначено обсяг повноважень для посади позивача, який був ідентичний з тим, що ОСОБА_1 мав до повідомлення про скорочення, що не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні (том 1 а.с.53).

Наказом АТ «Укргазвидобування» «Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ «Укргазвидобування» від 13 січня 2023 року №24 з додатком відповідачем було введено посаду Заступника генерального директора з безпеки та мобілізаційної роботи (том 10 а.с. 7).

27 лютого 2023 року наказом відповідача за № 120-к ОСОБА_1 , Директора з питань безпеки АТ «Укргазвидобування», звільнено з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (том 5 а.с. 14).

Датою звільнення відповідно до статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність. Пунктом другим цього наказу дію трудового договору від 11 липня 2018 року за № 69, укладеного між АТ «Укргазвидобування» і ОСОБА_1 , директором з питань безпеки АТ «Укргазвидобування» припинено, відповідно до абзацу 3 пункту 7.3. Договору, датою, визначеною абзацом 2 пункту 1 цього наказу.

Підставою для видання цього наказу зазначено: зміни до штатного розкладу; колективний договір АТ «Укргазвидобування»; Договір; Погодження НАК «Нафтогаз України».

06 березня 2023 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи, у перший робочий день, після закінчення тимчасової непрацездатності. В день звільнення відповідачем було ознайомлено позивача з наказом про звільнення, видано копію цього наказу про звільнення (том 5 а.с. 15).

Відповідно до Наказу АТ «Укргазвидобування» «Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ «Укргазвидобування» від 16 березня 2023 року №197 з додатком після звільнення позивача до організаційної структури відповідача було введено посаду Заступника генерального директора з безпеки з аналогічним підпорядкуванням (том 10 а.с. 8).

З даних довідки № 41-1/5 від 12 січня 2024 року убачається, що середньомісячна заробітна позивача плата склала 310 051,98 гривень, середньоденна заробітна плата - 14 764,38 гривень (том 11 а.с. 178).

8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Звільнення згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частина 3 статті 49-2 КЗпП України).

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40 та частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 263 ЦК України).

Щодо вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 23 грудня 2022 року №637 «Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ «Укргазвидобування», колегія суддів виходить із такого.

Стаття 1 Господарського кодексу України визначає, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

У відповідності до статті 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання в Україні є заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування у господарські відносини.

Згідно частини 3 статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Таким правом воно може скористатися в будь-який час, в тому числі враховуючи потреби виробництва вносити відповідні зміни.

Тобто, зміна організаційної структури, в тому числі шляхом створення, реорганізації, ліквідації структурних підрозділів, визначення чисельності працівників та штатного розпису, перерозподіл функцій між працівниками підприємства, питання підбору і перестановки працівників є невід`ємним правом кожного суб`єкта господарювання та передбачене частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України.

Вирішення будь-яких питань щодо необхідності, доцільності, правильності таких змін, їх суті та змісту лежить виключно у площині прав самого підприємства та реалізується через відповідні повноваження його органів управління.

Верховний Суд у постановах від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц; від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18 вказує, що прийняття рішення про визначення структури підприємства є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.

Згідно з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17) та від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Отже, АТ «Укргазвидобування» має право самостійно приймати рішення щодо структури товариства та чисельності штату, а отже вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 23 грудня 2022 року №637 «Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ «Укргазвидобування» задоволенню не підлягає, висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Щодо вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 27 лютого 2023 року № 120-к «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора з питань безпеки АТ «Укргазвидобування» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як це передбачено частиною 3 статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні трудових прав працівник і роботодавець повинні додержуватися моральних засад суспільства. Не допускається використання наданих трудових прав та виконання обов`язків на підставі зловживання.

Для правової кваліфікації порушень роботодавцем прав працівників при вивільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має встановити факт дотримання процедури попередження про такі зміни та пропозиції працівнику іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Вирішуючи спір, районний суд не звернув уваги на те, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Судом установлено, що Акціонерним товариством «Укргазвидобування» неодноразово направлялось листи з переліком вакантних посад позивачу на адресу реєстрації та на корпоративну (робочу) електронну пошту, які не були отримані позивачем, оскільки позивач перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі протягом з 2 січня 2023 року по 3 березня 2023 року. Останній перелік вакантних посад від 27 лютого 2023 року було направлено лише на корпоративну електронну адресу. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем не надано.

Згідно частини 2 статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Матеріали справи не містять даних про узгодження будь-яких альтернативних засобів комунікації між сторонами трудового договору.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 липня 2023 року у справі № 522/7936/21 (провадження № 61-3214св23) підтвердив позицію про те, що повернення листів без вручення позивачу є підтвердженням того, що станом на день звільнення позивач не був ознайомлений з переліком всіх вакантних посад на підприємстві відповідача, як це передбачено положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Ураховуючи наведене, оскільки даних про вручення позивачу листів матеріали справи не містять, беручи до уваги перебування позивача в цей проміжок часу на стаціонарному лікуванні у медичному закладі у місті, відмінному від місця реєстрації, апеляційний суд констатує, що відповідачем не виконано обов`язок повідомлення позивача про наявність вакантних посад станом на день видачі наказу про звільнення 27 лютого 2023 року.

При цьому, згідно частини 1 статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Судом установлено та підтверджено представником відповідача в суді апеляційної інстанції, що у день звільнення 06 березня 2023 року жоден перелік вакантних посад на вимогу позивача останньому не надавався.

Апеляційний суд зазначає, що у подібних трудових спорах саме відповідач зобов`язаний довести законність звільнення працівника, надати відповідні докази, не приховувати їх (див. постанови Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17, від 03 липня 2024 року у справі № 761/970/22 (провадження №61-1773св24).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 зроблено висновок, що "за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22) зазначено, що "однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення".

У постанові Верховного Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року у справа № 234/2001/21 (провадження № 61-3183св23 ) судом касаційної інстанції зроблено висновок про те, що відповідач не виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України перед тим, як звільнив позивача згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у перший робочий день після лікарняного, не запропонувавши вакантну посаду, що з`явилась після закінчення двомісячного строку попередження про звільнення під час перебування особи на лікарняному.

Верховний Суд у своїх рішення неодноразово вказував на те, що реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин повинні діяти добросовісно. Принцип добросовісності в трудовому праві має характеризувати прагнення суб`єктів належним чином та сумлінно здійснювати надані трудові права й виконувати взяті на себе обов`язки. Добросовісність використання прав сторонами трудових відносин передбачається у договірних началах (погодження волі та взаємна довіра), на яких будуються сучасні трудові та соціально-партнерські відносини. У цьому випадку добросовісність об`єктивно розглядається як недопущення примусу чи обману соціального партнера або іншої сторони трудових відносин. Дотримання принципу добросовісності у відносинах між працівниками і роботодавцями є досить важливим для попередження зловживання правом суб`єктами цих правовідносин, оскільки, як визнано у правовій доктрині, реалізація права всупереч принципам добросовісності є зловживанням правом.

Ураховуючи обізнаність відповідача про перебування позивача на стаціонарному лікуванні, слід зробити висновок про те, що направлення переліку вакантних посад на корпоративну (робочу) електронну пошту, а також на адресу місця реєстрації за відсутності даних про вручення таких листів, не може уважатися належним повідомленням працівника про наявні вакантні посади та виконання роботодавцем положень статті 49-2 КЗпП України. Станом на день звільнення 6 березня 2023 року позивачу також не надано перелік вакантних посад, а також не надано доказів про відсутність таких.

Отже, роботодавець не повідомив належним чином позивача про вакантні посади, які існували протягом попередження про скорочення та на дату фактичного звільнення (06 березня 2023 року), чим позбавив працівника можливості обрати вакантну посаду, що, в свою чергу, свідчить про те, що на час звільнення працівнику не були запропоновані усі вакантні посади, отже, звільнення не можна уважати таким, що відповідає чинному законодавству.

Суд першої інстанції, вказавши, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог діючого трудового законодавства, у тому числі положень статті 49-2 КЗпП України, на наведене вище уваги не звернув та зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що із даних наведених вище наказів відповідача убачається, що функція, яку виконував позивач, є збереженою, так само і обсяг повноважень залишився незмінним, а сама посада майже одразу після звільнення позивача була повернута до організаційної структури відповідача. При цьому, повернутій посаді Заступника генерального директора з безпеки знову були підпорядковані структурні підрозділи, які були у підпорядкуванні позивача ? Департамент з безпеки з його структурним підрозділами та менеджер з контрольно-аналітичної діяльності.

Аналіз визначених обов`язків директора з питань безпеки ОСОБА_1, затверджених Наказом №15 від 5 січня 2023 року «Про розподіл обов`язків між керівництвом АТ «Укргазвидобування» (том 1 а.с. 53-54) у порівнянні до визначених обов`язків заступника директора з безпеки та мобілізаційної роботи ОСОБА_2 , затверджених Наказом №32 від 16 січня 2023 року «Про розподіл обов`язків між керівництвом АТ «Укргазвидобування» (том 1 а.с. 69-70), дають підстави для висновку, що фактично посадові обов`язки є тотожними, завдання та функції є подібними, а введення згідно наказу АТ «Укргазвидобування» «Про затвердження організаційної структури апарату управління АТ «Укргазвидобування» від 16 березня 2023 року №197 з додатком після звільнення позивача до організаційної структури відповідача посади Заступника генерального директора з безпеки з аналогічним підпорядкуванням (том 10 а.с. 8), дає підстави уважати про штучне створення підстав для звільнення працівника, що є неприпустимим.

З огляду на наведене вище, апеляційний суд констатує, що відповідач допустив під час звільнення позивача порушення, які є підставою для задоволення вимог про визнання звільнення незаконних та поновлення позивача на попередній посаді.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина 2 статті 235 КЗпП).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16 (провадження № 11-134ас18) зазначено, що "згідно з частиною другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19 вказано, що "суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19".

З даних довідки № 41-1/5 від 12 січня 2024 року убачається, що середньомісячна заробітна плата склала 310 051,98 гривень, середньоденна заробітна плата - 14 764,38 грн.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 березня 2023 року по день ухвалення рішення становить 9 803 548,32 гривень з розрахунку 664 робочих дні * 14 764,38 гривень (середньоденний заробіток).

Вказана сума підлягає стягненню з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить із такого,

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження №61-11295св23) зазначено, що: "зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи".

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження №61-1132св22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що "абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати".

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі №326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: "У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що "КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати".

Аналогічний висновок викладений у постанові від 24 січня 2024 року у праві №755/3443/21 (провадження № 61-11295св23).

У справі, яка переглядається, позивач просив стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. В обґрунтування цих вимог зазначав, що незаконним звільненням, порушенням права позивача на працю, передбаченого Конституцією України, а також відсутністю грошових коштів, необхідних для забезпечення життєдіяльності сім`ї та його родини призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а також тривалим не поновленням на роботі, йому завдано моральних страждань. Також вказав, що у результаті протиправних дій відповідачів був порушений його звичний життєвий уклад, йому довелось тривалий час доводити свою правоту та досягати відновлення справедливості.

Апеляційний суд зазначає, що допущені відповідачем порушення права позивача на працю очевидно призвели до вимушених змін у звичайному життєвому укладі, проте з урахуванням засад розумності та справедливості, колегія суддів уважає необхідним визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн.

Відповідно до частини 7 статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно пунктів 2, 4 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно даних квитанцій від 05 квітня 2023 року за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено 2 073,60 гривень судового збору (1 073,60 гривень квитанція №9301-6606-8254-1175; 1 000,00 гривень квитанція № 9301-6605-6957-0073 (том 1 а.с. 27, 29).

Крім цього, згідно даних квитанцій №9302-3560-5066-7109 від 12 квітня 2023 року (том 3 а.с. 9а) та №9302-3559-2465-7743 від 12 квітня 2023 року (том 3 а.с. 9б) позивачем сплачено 1 147,20 гривень судового збору.

Отже, загальний розмір сплаченого позивачем судового збору становить 3 220,80 гривень.

Ураховуючи часткове задоволення вимог позову із Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат із сплати судового збору у суді першої інстанції слід стягнути 2 147,20 гривень.

Згідно даних квитанції №9374-5544-5336-1441 від 03 квітня 2025 року за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 4 831,20 гривень судового збору (том 15 а.с.34).

Ураховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, із Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3 220,80 гривень (2 147,20 грн. * 150%).

Позивач звільнений від сплати судового збору за вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Отже, із Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 гривень (вимога немайнового характеру) та 13 420,00 гривень (вимога про стягнення заробітної плати), а всього 14 493,60 гривень.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року в частині вирішення вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення такого змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 27 лютого 2023 року № 120-к «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора з питань безпеки АТ «Укргазвидобування» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді Директора з питань безпеки АТ «Укргазвидобування» з 07 березня 2023 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 березня 2023 року по 22 вересня 2025 року у розмірі 9 803 548 (дев`ять мільйонів вісімсот три тисячі п`ятсот сорок вісім) гривень 32 копійки з утриманням із цієї суми установлених законодавством України обов`язкових податків і зборів.

Постанова суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 220 (три тисячі двісті двадцять) гривень 80 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь держави судовий збір у розмірі 14 493 (чотирнадцять тисяч чотириста дев`яносто три) гривні 60 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова