К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2025 року місто Київ

справа № 760/5397/21

апеляційне провадження № 22-ц/824/12448/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області у складі судді Журавського В.В. від 28 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного підприємства "Сетам", приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Дідок Сергія Івановича, про визнання електронних торгів недійсними, скасування протоколу про проведення електронних торгів, акту державного виконавця, свідоцтва про придбання майна та державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного підприємства "Сетам" (далі - ДП "Сетам"), приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В., приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Дідок С.І., про визнання електронних торгів недійсними, скасування протоколу про проведення електронних торгів, акту державного виконавця, свідоцтва про придбання майна та державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що 6 квітня 2018 року Дарницьким районним судом міста Києва було видано виконавчий лист № 753/12700/16-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 265 949 грн 96 коп.

Постановою державного виконавця Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Бориспільський ВДВС) Пільтяй Г.В. від 16 липня 2018 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа. В ході даного виконавчого провадження були організовані прилюдні торги з продажу земельної ділянки, площею 0,08 га, з кадастровим номером :03:01:0222, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в Київській області, Бориспільський район, Головурівська сільська рада.

Електронні торги проводилися тричі: 16 грудня 2019 року, 8 січня 2020 року та 29 січня 2020 року, однак жодного разу не відбулися у зв`язку з відсутністю зареєстрованих покупців.

15 червня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про передачу земельної ділянки стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу.

В межах іншого виконавчого провадження № НОМЕР_2 приватним виконавцем Говоровим П.В. було описано та накладено арешт на вказану земельну ділянку. 17 червня 2020 року відбулися електронні торги, переможцем яких була визнана ОСОБА_2 . У цей же день приватний виконавець Говоров П.В. склав акт про проведені прилюдні торги, на підставі якого ОСОБА_2 отримала свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів та приватним нотаріусом БРНО Київської області Дідок С.І. зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,08 га, з кадастровим номером :03:01:0222, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в Київській області, Бориспільський район, Головурівська сільська рада. Таким чином приватний виконавець Говоров П.В. вчинив виконавчі дії стосовно земельної ділянки, яка належала ОСОБА_1 , а не боржнику ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив: визнати недійсними електронні торги з продажу арештованого майна, які відбулися 17 червня 2020 року, проведені ДП "Сетам", а саме лот № 424340, протокол № 485496 проведення електронних торгів, відповідно до якого було продано нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 0,08 га, кадастровий номер :03:001:0222, за адресою: Київська область, Бориспільський район, Головурівська сільська рада, яка належить позивачу згідно з постановою та актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 15 червня 2020 року; скасувати протокол № 485496 проведення електронних торгів від 17 червня 2020 року, згідно з яким переможцем торгів визнано ОСОБА_2 ; скасувати акт про проведення електронних торгів, виданий 28 травня 2020 року приватним виконавцем Говоровим П.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 на підставі протоколу № 485496 проведення електронних торгів від 17 червня 2020 року; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер 344, видане 8 липня 2020 року приватним нотаріусом БРНО Київської області Дідок С.I.; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - земельну ділянку загальною, площею 0,08 га, кадастровий номер :03:001:0222, за адресою Київська область, Бориспільський район, Головурівська сільська рада (реєстраційний номер нерухомого майна 08) за ОСОБА_2 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 53011195 від 8 липня 2020 року, прийняте приватним нотаріусом БРНО Київської області Дідок С.І.; визнати право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, загальною площею 0,08 га, кадастровий

номер :03:001:0222, за адресою Київська область, Бориспільський район, Головурівська сільська рада, передану йому Бориспільським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) згідно з актом від 15 червня 2020 року в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 753/127/16, виданим 6 травня 2018 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимим доказами, що саме він є власником спірної земельної ділянки. Отримавши акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 15 червня 2020 року, позивач належним чином не зареєстрував своє право власності на земельну ділянку шляхом звернення до нотаріуса, отримання свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та державної реєстрації права власності. Тому позивач не набув право власності на земельну ділянку, площею 0,08 га, з кадастровим номером :03:01:0222, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Головурівська сільська рада, яка була предметом реалізації з електронних торгів, які відбулися 17 червня 2020 року.

Оскільки судом не встановлено обставин, які свідчили б про порушення вимог Закону України "Про виконавче провадження" та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок № 2831/5), при підготовці та проведенні прилюдних торгів з реалізації спірної земельної ділянки, то позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних торгів, які відбулись 17 червня 2020 року, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Інші позовні вимоги ОСОБА_1 є похідними, тому також не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що судом першої інстанції проігноровано та не надано правову оцінку обставинам передачі позивачу спірного майна та неможливість здійснити державну реєстрацію речового права через наявність обтяжень, здійснених в іншому виконавчому провадженні. Суд обмежився лише мотивами про те, що право власності на спірну земельну ділянку набуто саме ОСОБА_2 , оскільки за нею зареєстровано право власності на нерухоме майно в державному реєстрі.

Судом неправильно застосовано положення статті 61 Закону України "Про виконавче провадження". Застосування судом положень статей 203, 215 ЦК України здійснено без врахування тієї обставини, що приватним виконавцем Говоровим П.В.

незаконно здійснено відчуження майна, право на яке набуто позивачем в межах виконавчого провадження.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що рішення суду є обґрунтованим, законним, ухвалене з додержанням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної та касаційної інстанцій

Постановою Київського апеляційного суду від 6 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2023 року змінено в мотивувальній частині.

Постановою Верховного Суду від 14 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 6 березня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити рішення суду без змін.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року у справі № 753/12700/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої невиконанням умов договору підряду задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 265 949 грн 96 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої невиконанням договору підряду № 1 від 30 вересня 2014 року.

На виконання зазначеного рішення 6 квітня 2018 року Дарницьким районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 753/12700/16-ц.

Постановою державного виконавця Бориспільського ВДВС Пільтяй Г.В. від 16 липня 2018 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 753/12700/16-ц.

В межах даного виконавчого провадження державний виконавець Бориспільського ВДВС Пільтяй Г.В. винесла постанову про опис та арешт майна боржника, якою накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,08 га, з кадастровим номером :03:01:0222, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в Київській області, Бориспільський район, Головурівська сільська рада, яка належить ОСОБА_3 .

Згідно з протоколами електронних торгів від 16 грудня 2019 року № 453376, від 8 січня 2020 року № 458734 та від 29 січня 2020 року № 463259 прилюдні торги з реалізації земельної ділянки площею 0,08 га, кадастровий номер :03:01:0222, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в Київській області, Бориспільський район, Головурівська сільська рада, не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

На підставі постанови та акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 15 червня 2020 року нереалізоване майно було передано ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу в розмірі 265 949 грн 96 коп.

В провадженні приватного виконавця Говорова П.В. перебувало інше виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 361/855/18, виданого 4 грудня 2018 року Броварським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна" (далі - ПрАТ "АСК "ІНГО Україна") відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 52 315 грн 50 коп.

Постановою приватного виконавця Говорова П.В. від 19 серпня 2019 року було описано та накладено арешт на майно ОСОБА_3 , зокрема на земельну ділянку, площею 0,08 га, з кадастровим номером :03:01:0222, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в Київській області, Бориспільський район, Головурівська сільська рада.

17 червня 2020 року були проведені електронні торги та згідно з протоколом про проведені електронні торги від 17 червня 2020 року № 485496, виданим ДП "СЕТАМ", визначений їх переможець - ОСОБА_2

23 червня 2020 року приватний виконавець Говоров П.В. склав акт про проведені електронні торги, за змістом якого ОСОБА_2 сплатила ціну продажу лоту в розмірі 28 312 грн, що є підставою для видачі їй нотаріусом свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

8 липня 2020 року приватний нотаріус БРНО Київської області Дідок С.І. видав свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів.

Рішенням приватного нотаріуса БРНО Київської області Дідок С.І. від 8 липня 2020 року № 53011195 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,08 га, з кадастровим номером :03:01:0222, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в Київській області, Бориспільський район, Головурівська сільська рада.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо позовної вимоги про визнання недійсними електронних торгів

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року в справі № 367/6231/16-ц, щодо визнання електронних торгів недійсними, висловила правову позицію, згідно якої правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статті 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо встановленої процедури, порядку проведення торгів.

Відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу і така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 215 цього Кодексу). Для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог встановленого порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

Відповідно до Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних аукціонів здійснюється реалізація виконавцями майна на торгах ДП "Сетам" на підставі їх заяв.

До предмета доказування в справі належить дотримання порядку проведення прилюдних торгів, правил, які визначають процедуру підготовки, проведення електронних торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; оформлення кінцевих результатів торгів).

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року в справі № 465/650/16-ц та від 23 січня 2019 року в справі № 522/10127/14-ц, правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.

Так, частиною 4 статті 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо

інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статті 203, 215 ЦК України), у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 не зазначив обставин порушення порядку проведення електронних торгів, правил, які визначають процедуру підготовки, проведення електронних торгів, передбачених законодавством. Також позовна заява не містить обґрунтувань, що порушення порядку чи процедури проведення електронних торгів вплинуло на результати таких електронних торгів, що відповідно призвело до порушення прав і законних інтересів позивача.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, як на підставу визнання електронних торгів недійсними, посилався на те, що земельна ділянка, яка була предметом аукціону на торгах, не належала на праві власності боржнику ОСОБА_3 , а була передана ОСОБА_1 на підставі постанови та акту від 15 червня 2020 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 753/127/15 від 6 травня 2018 року, що перебував на примусовому виконанні у Бориспільському ВДВС (ВП № НОМЕР_1). Тобто, на думку позивача, оскільки на момент проведення електронних торгів він був власником земельної ділянки на підставі постанови та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення заборгованості, то така земельна ділянка не могла бути реалізована на електронних торгах і відповідно ОСОБА_2 не могла набути право власності на це майно.

Водночас, такі доводи скаржника не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними, з наступних підстав.

Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з'ясувати питання, чи не володіє він цим нерухомим майном спільно з іншими особами, вирішувати питання про необхідність визначення частки майна боржника у майн, яким він володіє спільно з іншими особами.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 752/20709/17.

Відповідно до частини 1 статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Передання майна полягає у переході його з володіння однієї особи (яка втрачає володіння) до іншої (яка його набуває).

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Близькі за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах

Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13.

Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Отже, одночасно з набуттям особою у володіння нерухомого майна шляхом державної реєстрації за нею права власності така особа за наявності правових підстав набуває право власності на таке майно. Тому підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу (укладення якого підтверджується протоколом електронних торгів) та дії сторін, спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені електронні торги, видача або надсилання його покупцю, звернення покупця до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем).

Відповідно до частин 6, 8, 9 статті 61 Закону України "Про виконавче провадження", у разі не реалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Отже, і в разі залишення стягувачем за собою нереалізованого майна оформлення та підписання договору купівлі-продажу майна як окремого документа законодавством не передбачено. Натомість такий договір укладається шляхом звернення виконавця до стягувача з пропозицією вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна з одночасним припиненням права вимоги стягувача до боржника в межах вартості нереалізованого майна (оферта) та виявлення стягувачем волі залишити за собою це майно (акцепт). Виконання договору з боку покупця (стягувача) полягає у внесенні на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різниці між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на користь стягувача, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. На підтвердження виконання договору з боку покупця виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Подальші дії покупця (стягувача) та виконавця спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця. З цією метою виконавець складає акт

та видає або надсилає його покупцю, покупець отримує свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо вони не відбулися (стаття 72 Закону України "Про нотаріат"), звертається до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація права власності проводиться, зокрема, на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів.

Отже, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю. Видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Саме така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18.

З матеріалів справи вбачається, що 15 червня 2020 року старшим державним виконавцем Бориспільського ВДВС Тригубом Г.В. у ВП № НОМЕР_1 винесено постанову та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, згідно яких передано стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 753/127/16 від 6 травня 2018 року земельну ділянку, площею 0,08 га, кадастровий номер :03:001:0222, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, Головурівська сільська рада.

Проте, матеріали справи не містять доказів, що у визначеному законом порядку після отримання постанови та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса за видачею свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, якщо вони не відбулися (стаття 72 Закону України "Про нотаріат") та до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорювані електронні торги не порушують право власності позивача на спірну земельну ділянку та як наслідок обґрунтовано відмовив у задоволенні даної позовної вимоги з цих підстав.

Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах неодноразово звертала увагу на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.

Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не досліджував питання про добросовісність чи недобросовісність набуття відповідачем ОСОБА_2 спірної земельної ділянки.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

У цій справі колегія суддів не встановила обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача ОСОБА_2 під час придбання спірного майна на електронних торгах, оскільки матеріалами справи підтверджується, що станом на 17 червня 2020 року (проведення електронних торгів) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не було внесено відомостей про право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка належала боржнику ОСОБА_3 .

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес» АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти

України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Суханов та Ільченко проти України" (заяви № 68385/10, № 71378/10 відзначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинного переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним стосовно переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються".

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Верховний Суд в постанові від 15 березня 2023 року в справі № 725/1824/20 зазначив, що конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. У наведеній постанові Верховний Суд прийняв до уваги, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна.

З наведеного слідує, що позбавлення ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку покладе на неї індивідуальний та надмірний тягар, адже змусить шукати способи компенсації витрат понесених на придбання майна.

Крім того, на час проведення оспорюваних електронних торгів 17 червня 2020 року вже було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Також слід взяти до уваги, що при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та "юридичне очищення" майна, придбаного у такий спосіб. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19).

Щодо позовних вимог про визнання недійсними протоколу й акта про проведені електронні торги

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними не тільки електронних торгів із реалізації арештованої земельної ділянки, але й протоколу та акта про проведені електронні торги. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. Колегія суддів з відмовою у задоволенні вимог про визнання недійсними протоколу й акта про проведені прилюдні торги погоджується, але з інших мотивів, ніж ті, які навів суд першої інстанції.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у

справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини 5 статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).

Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини 4 статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 6 липня 2022 рокуу справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (див. постанови від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (пункти 40-41), від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 56)).

Оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

З огляду на наведене неналежними та неефективними є відповідні дві вимоги позивача. Тому рішення суду у частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсними протоколу й акта про проведені електронні торги слід змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 вказано, що видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) є передбаченою пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України "Про нотаріат" окремою нотаріальною дією, спрямованою на посвідчення відповідного права переможця аукціону, тобто є юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину. Визнання недійсним свідоцтва, як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить ні інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника, ні такий же інтерес самого боржника. Цей документ не породжує жодного

права. Тому позовна вимога про визнання його недійсним є неналежним способом захисту.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, але з інших мотивів.

Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , окрім іншого, просив скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно - спірну земельну ділянку, здійснену державним реєстратором - приватним нотаріусом БРНО Київської області Дідок С.І.

Таким чином, оскільки в частині позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно позивач також визначив відповідачем приватного нотаріуса БРНО Київської області Дідок С.І., то суду першої інстанції необхідно було врахувати правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 126/2200/20, в якій вказано, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися, як спір пов'язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійної вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі № 336/4662/19).

Отже приватний нотаріус БРНО Київської області Дідок С.І. є неналежним відповідачем у даній справі, що є підставою для відмови заявлених до нього позовних вимог.

При цьому, незважаючи на те, що позивачем, окрім приватного нотаріуса, визначено відповідачем особу, речове право на майно якої оспорюється, відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, оскільки не доведено обставин для задоволення такої вимоги. Так, як на підставу задоволення позовних вимог ОСОБА_1 посилається лише на те, що він є власником спірної земельної ділянки на підставі постанови та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. Проте, як встановлено судом, такі докази не доводять, що позивач набув право власності на спірне майно.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні даної позовної вимоги, але помилився щодо мотивів такої відмови.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності позивача на земельну ділянку

У зв`язку з відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання електронних торгів недійсними, скасування протоколу їх проведення, акту державного виконавця, свідоцтва про придбання майна та державної реєстрації, а також вимог про визнання права на нерухоме майно, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав і для задоволення вимоги щодо визнання права власності на земельну ділянку.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду та викласти в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: