ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8372/25 Справа № 196/801/16 Суддя у 1-й інстанції - Костюков Д. Г. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача: Никифоряка Л.П.,

суддів: Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Кругман А.М.,

Учасники справи:

заявник (боржник): ОСОБА_1 ,

заінтересована особа (стягувач): Акціонерне товариство «Акціонерний Банк «Радабанк»,

орган, дії якого оскаржуються: Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Костюков Д.Г.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У квітні 2025року ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою про визнання протиправною бездіяльності посадових осіб Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та виключення з Єдиного реєстру боржників відомостей щодо ОСОБА_1 , які були внесені по виконавчому провадженню № 53879199 та виконавчому провадженню № 53879294.

Існування таких вимог заявник пов`язував із тим, що заочним рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016року у справі № 196/801/16 задоволено позов AT «АБ «Радабанк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «АБ «Радабанк» грошові кошти в розмірі 958 061,92грн, а також суму судового збору в розмірі 14 370,93грн, рішення набрало законної сили, на його виконання видано виконавчі листи.

11 травня 2017року Соборним ВДВС у місті Дніпрі відкрито виконавче провадження № 53879199 по стягненню грошових коштів та виконавче провадження № 53879294 по стягненню судового збору. Водночас, відповідно до вимог закону, до Єдиного реєстру боржників одночасно були внесені записи щодо боржника ОСОБА_1 .

В подальшому 27 червня 2019року обидва виконавчі провадження завершено з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення (п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»), оригінали виконавчих документів направлені стягувачу.

Станом на дату завершення виконавчих проваджень у Соборного ВДВС у місті Дніпрі не було правових підстав, визначених законом, для виключення боржника з ЄРБ, однак в подальшому після 2019року стягувач не пред`являв виконавчі листи до виконання.

Також заявник посилався на те, що 19 вересня 2022року між ним та АТ «АБ «Радабанк» укладено Угоду про врегулювання заборгованості за кредитним договором № 115/ЮКР/0 від 15 січня 2015року та боржник погасив заборгованість Банку, на що вказує довідка № 7148-1/22-2-17/2024 АТ «АБ «Радабанк» від 27 листопада 2024року про відсутність заборгованості.

За таких обставин заявник вважав, що він перестав бути боржником у вказаних виконавчих провадженнях у розумінні Закону України «Про виконавче провадження» та відомості щодо нього мають бути виключені з Єдиного реєстру боржників.

Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2025року скасовано арешт на все нерухоме майно, накладений постановою державного виконавця Ясюкевича О.В. № 53879294 від 10 травня 2017року (запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 20537655) при стягненні судового збору. 28 січня 2025року обтяження припинено, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 410042232.

Однак, як зазначав заявник в Єдиному державному реєстрі боржників міститься два записи щодо нього по вищезазначеним виконавчим провадженням.

Вказував, що про відсутність заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «АБ «Радабанк» державній виконавчій службі було достеменно відомо, так як Соборний ВДВС у місті Дніпрі був учасником розгляду скарги про скасування арешту, йому направлялася копія довідки банку № 7148-1/22-2-17/2024 від 27 листопада 2024року.

08 лютого 2025року він звернувся до Соборного ВДВС у місті Дніпрі із заявою про виключення його з Єдиного реєстру боржників, однак 28 березня 2025року листом за № 41405/14 йому було відмовлено. Станом на дату звернення з цією скаргою записи щодо нього не вилучені з ЄРБ. Наявність запису в Єдиному реєстрі боржників щодо скаржника за відсутності реального боргу унеможливлює реалізацію ним права власності щодо належного йому нерухомого майна та є фактично невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, у зв`язку з цим він вимушений звернутися з даною скаргою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2025року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Висновки суду першої інстанції ґрунтувались на тому, що дії державного виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби є правомірними і такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, підстави для визнання їх протиправними та зобов`язання цих посадових осіб виключити відомості про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

03 липня 2025року ОСОБА_1 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2025року.

В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування ухвали суду та задоволення скарги повністю.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що наявність протягом тривалого часу відомостей про боржника в Єдиному реєстрі боржників, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Надходження апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2025року витребувано з Царичанського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу; та 15 липня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2025року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2025року.

31 липня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 15?? год 23 вересня 2025року.

Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

Заочним рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016рокуу справі № 196/717/16 задоволено позов АТ «АБ «Радабанк»та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «АБ «Радабанк»грошові кошти в розмірі 958061,92грн, а також суму судового збору в розмірі 14 370,93грн.

Як вбачається з відповіді на заяву ОСОБА_1 про виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників від 28 березня 2025року № 41405/14, Соборний ВДВС у місті Дніпрі повідомив, що на виконанні у відділі перебували виконавче провадження № 53879199 з виконання виконавчого листа № 196/801/16-ц, виданого 09 лютого 2017року Царичанським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АБ «Радабанк»суми боргу в розмірі 958 061,92грн; та виконавче провадження № 53879294 з виконання виконавчого листа № 196/801/16-ц, виданого 09 лютого 2017року Царичанським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АБ «Радабанк» судового збору в розмірі 14370,93грн. В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що згідно відповідей з органів, що посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника за боржником рухомого та нерухомого майна, що належить на праві власності і на яке можливо звернути стягнення в межах суми боргу не виявлено. Нерухоме майно, зареєстроване за боржником перебуває в іпотеці. Згоди іпотекодавця на реалізацію майна не отримано. Боржник за адресою, зазначеною у виконавчому документі не мешкає. Фактичне місце мешкання боржника не відоме. На підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», 27 червня 2019року державним виконавцем винесені постанови про повернення виконавчих документів стягувачу, копії яких разом з оригіналами виконавчих документів направлені стягувачу. Станом на 28 березня 2025року виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій з вказаними виконавчими провадженнями не сплачені, у зв`язку з чим відсутні підстави для виключення відомостей про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників /а.с.8-9/.

Також в матеріалах справи міститься довідка АТ «АБ «Радабанк»від 27 листопада 2024року № 7148-1/22-2-17/2024, відповідно до якої станом на 25 листопада 2024року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість за кредитами та процентами перед АТ «АБ «Радабанк», а також станом на 25 листопада 2024року відсутня заборгованість за кредитним договором № 115/ЮКР/0 від 15 січня 2015року позичальник ТОВ «Гастро Корпорейшн Індастрі», поручитель ОСОБА_1 /а.с.6/.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 січня 2025року № 410042232, обтяження арешт нерухомого майна по виконавчому провадженню № 53879294 припинено 28 січня 2025року, підстава ухвала суду від 08 січня 2025року /а.с.12/.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що виконавчі листи у виконавчому провадженні № 53879199 та у виконавчому провадженні № 53879294 були повернуті стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», що не є підставою для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, а тому дії державного виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби є правомірними і такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи та судом першої інстанції при ухваленні судового рішення додержані норми матеріального і процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447? ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно з частиною третьою статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Отже, визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи є повернення виконавчого документа стягувачу підставою для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.

Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999року) як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999року) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно з статтею 48 цього Закону.

У Законі України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999року). Закон України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

У пункті 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999року) зазначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуте стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і у подальшому у частині першій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) (частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи)).

У частині п`ятій статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Водночас повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025року у cправі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) вказано, що:

«законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII)».

Апеляційний суд звертає увагу, що Законом № 1662-IX від 15 липня 2021 року, що набрав чинності 05 серпня 2021року, статтю 40 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено частиною четвертою, згідно із якою у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Зазначеною нормою передбачений єдиний випадок, коли виконавець може зняти арешти з майна боржника, виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників, скасувати інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, без відновлення виконавчого провадження (повторного прийняття виконавчого документу до виконання), і такий випадок пов`язаний лише з укладенням відповідної угоди про врегулювання спору (мирової угоди) між іноземним суб`єктом та державою Україна.

Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.

Як встановлено, 27 червня 2019року державним виконавцем Соборного ВДВС у місті Дніпрі у виконавчому провадженні № 53879199 та у виконавчому провадженні № 53879294винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Отже, враховуючи підставу повернення виконавчого документа стягувачу, він має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків, а тому вказані обставини не є підставою для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, а відповідно і для задоволення скарги ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скарги ОСОБА_1 , оскільки у державного виконавця відсутні передбачені законом підстави для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників у виконавчому провадженні, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю в боржника майна, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувача.

Саме з такого розуміння вищезазначених норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб заявник надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилалась як на підставу своїх заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2025року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2025року.

Судді: