Справа № 364/470/25
Провадження № 2/364/275/25
22.09.2025 Володарський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Макаренко Л. А.,
при секретарі судового засідання Голуб А.Л.,
учасники справи не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Володарського районного суду Київської області в селищі Володарка Білоцерківського району Київської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу
за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2
про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів,
До Володарського районного суду Київської області 26.05.2025 надійшов зазначений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів, в якій Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів за період із серпня 2017 року до лютого 2025 року у розмірі 88 629,58 грн. (а.с. 2).
На обґрунтування заявленої позовної вимоги представник Позивача адвокат Марценюк Л.А. (доручення для надання безоплатної вторинної допомоги особам від 19.03.2025 № 004-1002873, а.с. 3) у позовній заяві зазначила, що 14.02.2006 Володарським районним судом Київської області ухвалено рішення у справі № 2-29/2006 про стягнення з Відповідача на користь Позивача аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх заробітків, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10.01.2006 до досягнення повноліття. Однак, Відповідач не виконує зазначене рішення суду, у зв`язку з чим виникла заборгованість за станом на лютий 2025 року у розмірі 88 629,58 грн. з урахуванням обмеженням розміром заборгованості зі сплати аліментів.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2025 справу визначено для розгляду судді Макаренко Л.А. (а.с. 19-24).
Після виконання вимог частин шостої восьмої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) ухвалою суду від 10.06.2025 відкрито провадження в справі, вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін; встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву, встановлено строки для подання інших заяв по суті справи; призначено розгляд справи в судовому засіданні на 30.07.2025 (а.с. 30-32); копії ухвали надіслано учасникам справи, Відповідачу за адресою, зазначеною у позовній заяві та адресою зареєстрованого місця проживання (а.с. 33).
Надалі судові засідання відкладались на 26.08.2025 через тимчасову непрацездатність судді (а.с. 56-58), на 19.09.2025 через першу неявку Відповідача (а.с. 72), на 22.09.2025 через тимчасову непрацездатність судді (а.с. 84-86).
У судове засідання 22.09.2025 Позивач та її представник не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належно повідомлені; 19.09.2025 до суду надійшло клопотання від представника Позивача щодо розгляду справи без їх участі, позивні вимоги підтримують (а.с. 87-88).
Відповідач в усі призначені судові засідання 30.07.2025, 26.08.2025, 19.09.2025, 22.09.2025 не з`являвся, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток, зокрема, за адресою місця реєстрації, яка повертались без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 52-53, 54, 68-69), останні були вручені члену сім`ї (а.с. 82, 83), а також шляхом розміщення оголошень про його виклик у судові засідання на офіційному вебсайті Володарського районного суду Київської області вебпорталу судової влади України (а.с. 62-63, 77-78).
За наведених обставин Відповідач, місце фактичного проживання (перебування) якого невідоме, вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою його місця проживання з отриманням відмітки на повістках про відсутність особи за цієї адресою (пункт 2 частини сьомої, пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України), а також шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (частина одинадцята статті 128, частина десята статті 130 ЦПК України).
Водночас суд, вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності фактичного отримання Відповідачем судових повісток, виходить як з наведених положень статей 128, 130 ЦПК України, які є спеціальними процесуальними нормами, що встановлюють порядок направлення і вручення судових повісток, а також з обов`язку особи зареєструвати своє місце проживання.
Відповідно до норм статей 3, 7 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» повнолітня особа декларує місце свого проживання самостійно. Таке декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється, зокрема, з метою ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою.
Згідно з вимогами пункту 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (зі змінами), особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою; у разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором; за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Строки виконання особою обов`язку щодо декларування/реєстрації свого місця проживання визначені в пункті 5 названого Порядку.
З огляду на це обов`язок суду повідомити особу, зокрема про дату, час і місце судового засідання, шляхом направлення офіційної кореспонденції на адресу його зареєстрованого місця проживання, на переконання суду, прямо кореспондується з обов`язком особи зареєструвати своє місце проживання, тим самим повідомивши державу (державні органи, зокрема суди) про адресу отримання нею офіційної кореспонденції; невиконання особою такого обов`язку не може перешкоджати іншим особам захистити в суді свої права та законні інтереси (статті 55, 68 Конституції України).
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.
Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого.
З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 29.10.2004 було розірвано, що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 63 (а.с. 10).
Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції Київської області 18.02.2005, актовий запис № 73 (а.с. 18).
Рішенням Володарського районного суду Київської області від 14.02.2006 у справі № 2-29/2006, що набрало законної сили 24.02.2006, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та стягнуто з останнього аліменти на утримання згаданого на той час неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття, починаючи з 10.01.2006 (а.с. 13-14).

Обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Як вбачається з доданої до позовної заяви копії Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 19.02.2025 № 23353, складеного Білоцерківським відділом Державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавчий документ з примусового виконання названого вище рішення суду було пред`явлено до виконання 18.02.2006, виконавче провадження № 1763551; всього за станом на 18.02.2025 згідно з матеріалами виконавчого провадження заборгованість по сплаті аліментів з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання заборгованість Відповідача становить 88 629,58 грн. (а.с. 6-8). При цьому з цього Розрахунку вбачається, що Відповідачем сплачувались аліменти періодично, часто не в повному обсязі, продовжуючи погашати заборгованість й після досягнення дитиною повноліття.

Також до позовної заяви додано складний представником Позивача Розрахунок пені за прострочення сплати аліментів за період із серпня 2017 року до 18.02.2025 (а.с. 11). При цьому наведена в цьому Розрахунку сума заборгованості за кожен прострочений місяць відповідає сумам заборгованості, наведеним у зазначеному вище Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 19.02.2025 № 23353; пораховано стосовно кожного платежу відповідну кількість днів прострочення сплати та визначено загальний розмір пені, що становить 1 438 181,767 грн.

Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1989 та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Аналогічно стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Національне законодавство України покладає на батьків обов`язки утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (стаття 51 Конституції України, статті 150, 180 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Згідно з роз`ясненням, викладеним у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена статтею 196 Сімейного кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками; в інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Як неодноразово виснував Верховний Суд (зокрема, в постанові від 29.01.2025 у справі № 707/3423/23 та інших), неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 Сімейного кодексу України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

Водночас у Сімейному кодексу України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 Сімейного кодексу України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2020 у справі № 661/905/19).

Разом з тим, Відповідач, як встановлено судом вище, не сплачував у повному обсязі та вчасно аліментів на утримання свого сина. При цьому з наявних матеріалів справи, зокрема й складених державним виконавцем, не вбачається наявності будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому своєчасно сплачувати аліменти. Тому судом не встановлено обставин, що могли б свідчити про наявність перешкод для своєчасної сплати Відповідачем аліментів на утримання його дитини.

Вирішуючи питання щодо розміру неустойки (пені), що підлягає стягненню на підставі частини першої статті 196 Сімейного кодексу України, суд бере до уваги, зокрема, правові висновки щодо застосування названої норми закону, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16-ц.

Так, Велика Палата Верховного Суду у названій постанові зазначила, що незалежно від того, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця, тобто, в разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Законодавець установив розмір пені 1 % за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, в який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

За висновком Великої Палати Верховного Суду розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток, тобто: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем, а загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені 1 %.

З огляду на такі наведені правові висновки Верховного Суду та за наслідками дослідження доказів суд погоджується з доводами Позивача, які знайшли своє підтвердження в сукупності зібраних доказів в матеріалах справи, а також з доданим до позовної заяви представником Позивача розрахунком пені (а.с. 11), що перевірений судом і передбачає множення розміру заборгованості за кожний місяць на кількість днів прострочення та на 1 % пені. При цьому, як зазначалося вище, розмір неустойки (пені) частиною першою статті 196 Сімейного кодексу України обмежено 100 % розміру заборгованості, тобто в даному випадку не може перевищувати 88 629,58 грн. (а.с. 6-8).

З огляду на це, враховуючи положення частини першої статті 192 СК України, оскільки заборгованість виникла з вини Відповідача (іншого матеріали справи не містять), який був зобов`язаний сплачувати аліменти за рішенням суду, Позивач як одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Також матеріали справи не містять інформації щодо застосування до Відповідача заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Зважаючи на усе наведене та встановлені судом обставини, враховуючи, що матеріали справи містять належні докази того, що Відповідач через невиконання належно рішення суду про стягнення з нього аліментів має заборгованість зі сплати аліментів на користь Позивача, суд доходить висновку про те, що у спірних правовідносинах Позивач має право на стягнення неустойки у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, позов є обґрунтованим, а відтак наявні правові підстави для його задоволення судом.

Крім того, за імперативними вимогами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, у тому числі судового збору (частина перша статті 133 ЦПК України), з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли (у даному випадку держави).

Відповідно до статті 196 Сімейного кодексу України та керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 280-284, 289, 351-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), неустойку за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 88 629 (вісімдесят вісім тисяч шістсот двадцять дев`ять) грн. 58 (п`ятдесят вісім) коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий), на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 (двадцять) коп.

Копії цього заочного рішення суду направити учасникам справи.

Заочне рішення суду може бути переглянуте Володарським районним судом Київської області за письмовою заявою Відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення цього заочного рішення; така заява про перегляд заочного рішення подається в письмовій формі та повинна відповідати вимогам статті 285 ЦПК України.

Заочне рішення суду може бути оскаржено Позивачем у загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, обчислюючи цей строк з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначеного тридцятиденного строку, якщо протягом цього строку не було подано заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Л. А. Макаренко