КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/5359/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

- представника позивача - Губської Христини Юріївни ,

- представника відповідача - Панфілової Ілони Ігорівни ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги, що розглядаються судом:

Позивачка - ОСОБА_3 у серпні 2024 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, в якому позивачка просить суд:

- стягувати з відповідача на свою користь аліменти на малолітню доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття;

- стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу.

Рух справи в суді:

Вказана позовна заява подана позивачкою - ОСОБА_3 через її представника - адвоката Губську Христину Юріївну в порядку позовного провадження - 27.08.2024 року.

Матеріали справи за вказаною заявою зареєстровано в суді 27.08.2024 року, присвоєно номер справи №947/26483/24.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2024 року, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

28.08.2024 року головуючим суддею по справі отримано відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідно до яких встановлено, що:

- позивачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (відповідь №758089);

- відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (відповідь №758098).

За наслідком перевіреної інформації про зареєстроване місце проживання сторін по справі, суддею встановлено, що справа підсудна Київському районному суду міста Одеси у відповідності до правил територіальної підсудності визначених статтею ч. 1 ст. 27 ЦПК України.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 28.08.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням сторін по справі.

30.08.2024 року від представника позивача надійшла до суду заява про відшкодування витрат на правничу допомогу, в якому остання просить суд стягнути з відповідача на користь позивачки витрати, пов`язані з професійному правничою допомогою у розмірі 2000,00 грн.

14.11.2024 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України залишено без розгляду.

28.11.2024 року до Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга від представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Губської Христини Юріївни, в якій остання просила суд скасувати ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 14.11.2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

25.12.2024 року на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 04.12.2024 року Київським районним судом міста Одеси було скеровано матеріали цивільної справи №947/26483/24 до Одеського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 05.08.2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника Губської Христини Юріївни задоволено. Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 14.11.2024 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

20.08.2025 року матеріали цивільної справи №947/26483/24 надійшли до Київського районного суду міста Одеси та у відповідності до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.08.2025 року передані головуючому судді Калініченко Л. В., які отримані 22.08.2025 року.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22.08.2025 року продовжено розгляд цивільної справи №947/26483/24 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів в порядку прощеного позовного провадження та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду на 23 вересня 2025 року о 11 годині 00 хвилин з повідомленням сторін по справі.

Позиція учасників справи:

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона з 09 квітня 2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який зареєстровано Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що 09.04.2011 року складено актовий запис №250.

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як стверджує позивачка, з початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, вона з метою збереження життя та здоров`я дитини виїхала до Канади, де вони проживали разом протягом двох років. Позивачка самостійно утримує малолітню доньку, надає їй захист та піклування, які необхідні для її благополуччя.

Позивачка зазначає, що за домовленістю сторін, відповідач, починаючи з серпня 2023 року сплачував щомісячно 300 доларів США на утримання спільної малолітньої доньки. Однак, з квітня 2024 року останній відмовляється добровільно надавати будь-яку матеріальну допомогу та не дбає про матеріальне забезпечення доньки, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з цим позовом.

До судового засідання призначеного на 23.09.2025 року з`явились:

- представника позивача ОСОБА_3 - адвокат Губська Христина Юріївна, яка позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити;

- представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Панфілова Ілона Ігорівна, яка позовні вимоги визнала частково, просила суд стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на їх спільну малолітню доньку в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), з посиланням на те, що відповідач є офіційно не працевлаштованим, а також останній утримує свою непрацездатну матір.

За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 29 вересня 2025 року о 13 год. 30 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.

Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Встановлені судом фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 09.04.2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між громадянами України: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що в Книзі реєстрації шлюбів 09.04.2011 року складено відповідний актовий №250, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Також, судом встановлено, що від шлюбу у сторін по справі ІНФОРМАЦІЯ_7 народилась донька - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 10.08.2013 року.

Позивачка вказує, що малолітня донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з нею - ОСОБА_3 , за наслідком чого вона має право на стягнення з відповідача, як батька дочки, аліментів на дитину у заявленому розмірі.

Норми права, які застосовані судом, та мотиви їх застосування:

Правовідносини пов`язані із обов`язком батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття та визначення розміру такого утримання врегульовані Сімейним кодексом України (далі - СК України ).

Згідно зі статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У відповідності до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частинами першою і другою статті 3 вказаної Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. (ст. 181 СК України).

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України, а сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, і законом не передбачено право на стягнення аліментів чи зміну розміру та способу присудження аліментів тим із батьків, з яким не проживає дитина.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1 ст. 191 СК України).

Частиною 2 статті 182 СК України регламентовано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд зазначає, що у відповідності до положень статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Розміри прожиткового мінімум на одну особу в розрахунку на місяць за відповідний поточний рік визначені у статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік», згідно з якою установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення на одну особу в розрахунку на місяць, зокрема дітей віком від 6 до 18 років в сумі 3196 гривень.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі у відповідності до приписів ч.1 ст. 184 СК України, або визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, що врегульовано положеннями статті 183 СК України, частиною 1 якої визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Також судом враховується, що у відповідності до ч.2 ст. 272 СК України, якщо позов пред`явлений не до всіх зобов`язаних осіб, а лише до деяких з них, розмір аліментів визначається з урахуванням обов`язку всіх зобов`язаних осіб надавати утримання. При цьому сукупний розмір аліментів, що підлягає стягненню на одну дитину, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і не може бути менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів суд, у відповідності до положень ч.2 статті 182 СК України, враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з положеннями ч.3 статті 182 СК України, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

У відповідності до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі. Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 17 травня 2023 року по цивільній справі № 753/20347/20.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Аналогічні висновки містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 536/1557/17 (провадження № 61-7584св18), від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19 (провадження № 61-2057св20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Разом з тим, у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінка доводів учасників справи, мотиви та висновки суду:

Виходячи з вищевикладеного та приймаючи вищевикладені встановлені обставини, судом встановлено, що сторони по справі: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 09 квітня 2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, за період перебування в якому в них народилась спільна донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка станом на час розгляду справи є малолітньою.

За наслідком чого, у відповідності до Основного Закону України - Конституції України, національного і міжнародного законодавства, сторони по справі: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають відносно малолітньої дочки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рівні права та обов`язки, у тому числі перед якою обов`язок з її утримання до повноліття у розмірі необхідному та достатньому для забезпечення гармонійного розвитку.

Як стверджує позивачка, малолітня дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з нею, окремо від батька, на підтвердження чого до суду не надані відповідні докази, однак приймаючи часткове визнання стороною відповідача позову, у тому числі обов`язку зі сплати аліментів, суд у відповідності до приписів ч.1 ст. 82 ЦПК України вважає дані обставини визнаними та підтвердженим право позивачки на стягнення аліментів з відповідача у відповідності до приписів ч.3 ст. 181 СК України, тобто як з батька, який проживає окремо від дитини.

Позивачкою на підтвердження матеріальної спроможності відповідача сплачувати аліменти у заявленому до стягнення розмірі, надано виписку по розрахунковому рахунку відкритому на ім`я - ОСОБА_3 , з якого вбачається надходження коштів від ОСОБА_4 у період з 19.08.2023 року по 18.01.2025 року, на загальну суму за весь період в сумі 88900,00 грн., що відповідає середньомісячному розміру за цей період в сумі 4938,88 грн. (88900/18=4938,88).

Поряд з цим, оцінюючи вищевказану виписку судом встановлено, що відповідні перекази від відповідача на рахунок позивачки не мали сталого щомісячного характеру.

Також судом враховується, що вищевказана виписка по рахунку не містить інформації про призначення відповідних переказів, як і підтверджень, що вказані кошти переказані на рахунок позивачки здійснені відповідачем в якості коштів на утримання дитини за призначенням: «аліменти», «утримання», тощо, ані в рахунок інших платежів або переведення власних коштів.

Додатково, надаючи оцінки вказаному доказу судом враховується висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду викладений у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 2-4665/2008 (провадження № 61-14579св21) згідно з яким наголошено на тому, що: «надані скаржником дублікати квитанцій про добровільне перерахування коштів на картковий рахунок стягувачки без зазначення у квитанції в графі «призначення платежу» - сплата аліментів, не свідчать про виконання ним судового рішення щодо сплати (погашення заборгованості) аліментів, а відтак такі не враховані державним виконавцем при складанні розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів, а дії державного виконавця не суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження», дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні скарги».

Одночасно судом враховується, що з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Доказів на підтвердження його розірвання, як і доказів на підтвердження викладених позивачкою доводів про припинення шлюбних відносин з серпня 2023 року, перебування позивачки разом з малолітньою дитиною поза межами державного кордону України в період воєнного стану, до суду в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано, а відтак також не є підтвердженим, що відповідні перекази грошових коштів відповідачем мали місце під час припинених шлюбних відносин.

За наслідком чого, судом не приймається вищевказана виписка по картковому рахунку в якості доказу саме здійснених відповідачем на рахунок позивачки переказів грошових коштів на утримання дитини у вищевказаних розмірах.

Будь-яких інших доказів, позивачкою в порушення покладених на неї процесуальних обов`язків ч.1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження матеріального стану відповідача не надано, як і не заявлялось доказів з їх витребування.

Разом з тим, судом враховується, що під час розгляду справи стороною відповідача в судовому засіданні було зазначено, що останній не є офіційно працевлаштованим, що не спростовувалось стороною позивача, з посиланням на неофіційне його працевлаштування та наявності доходів.

Однак, доводи позивачки про те, що відповідач має неофіційний заробіток (дохід) з технічного обслуговування та ремонту автомобілів, судом також не враховуються за наслідком їх необґрунтованості і недоведеності жодним належним, достовірним, достатнім і допустимим доказом у передбачений процесуальним законодавством спосіб.

Одночасно приймаючи покладений на відповідача конституційний обов`язок з утримання власної малолітньої дитини, суд зазначає, що останнім також не надано жодних доказів на підтвердження існування будь-яких обставин, які б перешкоджали останніми його виконувати.

Під час визначення розміру аліментів, суд також приймає часткове визнання стороною відповідача заявлених позовних вимог в частині стягнення з нього аліментів у розмірі частки від усіх видів його доходів (заробітку).

При вищевикладених обставинах в цілому, приймаючи, що відповідач є особою працездатного віку, дієздатний, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, враховуючи часткове визнання стороною відповідача позовних вимог та відсутність будь-яких інших доказів на підтвердження його матеріального стану, суд доходить до висновку про часткове обґрунтування заявлених позовних вимог та належним до стягнення на користь позивача аліментів на малолітню - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 27.08.2024 року та до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_8 .

При цьому, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення статті 196 Сімейного кодексу України, якою передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Суд ухвалюючи рішення суду враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Висновки суду за наслідком розгляду справи:

З урахуванням вищевикладеного в цілому, аналізуючи зібрані по справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку наявними в матеріалах справи доказам, суд вважає позов позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів частково обґрунтованим, а відтак останній підлягає частковому задоволенню у вищевикладений судом спосіб.

Судові витрати по справі:

Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч. 1, 2,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви за вимогами про стягнення аліментів, з урахуванням часткового задоволення позову, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд доходить до висновку, що стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 917 гривень 48 копійок (33 (1/3) * 100 / 25 (1/4) = 75,75%; 75,75 * 1211,20 / 100 = 917,48), а інша частина судового збору компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо вимоги позивачки про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, шляхом стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 2000,00 грн., суд зазначає наступне.

Як вже судом зазначалось, витрати на професійну правничу допомогу у відповідності до приписів статті 133 ЦПК України, належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивачки у даній справі здійснювалось адвокатом Губскою Х.Ю., повноваження якої підтверджуються ордером серії ВН №1401850, виданим 22.08.2024 року АО «Губський та партнери» на підставі договору №845 про надання правничої допомоги від 16.08.2024 року.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги у суді представником позивачки надано:

- договір №845 про надання правничої допомоги від 16.08.2024 року укладений між позивачкою та адвокатським об`єднанням «Губський та партнери», предметом якого є надання адвокатським об`єднанням усіма законними методами та способами правничої допомоги клієнту у справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів;

- додаткову угоду № 1 до договору №845 про надання правничої допомоги від 16.08.2024 року, укладеної 16.08.2024 року між адвокатським об`єднанням «Губський та партнери» та ОСОБА_3 , якого сторони погодили, що гонорар адвокатського об`єднання за надання правової допомоги клієнту в суді першої інстанції за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів визначається у фіксованому розмірі та складає 2000,00 грн.;

- рахунок адвокатського об`єднання «Губський та партнери» №122 від 16.08.2024 року за договором про надання правничої допомоги №845 від 16.08.2024 року та додаткової угоди №1 від 16.08.2024 року на суму 2000,00 грн.;

- платіжна інструкція №@2PL581007 від 30.08.2024 року щодо сплати ОСОБА_3 2000,00 грн. за правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги №845 від 16.08.2024 року та додатковою угодою №1 від 16.08.2024 року.

Досліджуючи вказані докази, судом встановлено, що визначена сторонами у договорі про надання правничої допомоги №845 від 16.08.2024 року та додатковій угоді №1 від 16.08.2024 року, правнича допомога стосується і пов`язана з предметом даної справи, була необхідною для реалізації позивачкою своїх прав на звернення до суду з даним позовом.

Також судом встановлено, що визначений сторонами розмір у договорі професійної правничої допомоги є фіксованим, а також відповідає розміру визначеному позивачкою під час подання позову у орієнтовному розрахунку судових витрат, які вона очкує понести у зв`язку з розглядом даної справи.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Судом ураховується, що клопотань про зменшення заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу чи заперечень проти їх відшкодування, відповідачем не заявлялось.

Судом також враховується висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.02.2020 року по справі №755/9215/15-ц у відповідності до якого, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не вправі втручатися в ці правовідносини… За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами… Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Судом враховується, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

В постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Суд зазначає, що здійснення адвокатом правничої допомоги в інтересах позивача підтверджується матеріалами справи, поданими адвокатом заявами по суті справи, заявами з процесуальних питань, участю в судових засіданнях.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

З урахуванням викладеного, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи часткове задоволення позову та відповідно покладення на сторони судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню у відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу - 1515 гривень 00 копійок (33 (1/3)*100 / 25 (1/4) = 75,75%; 2000 * 75,75 / 100 = 1515,00). Решту понесених ОСОБА_3 у даній справі витрат на професійну правничу допомогу залишити за позивачем - ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 81, 141, 211, 263-265, 267, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 84, 180, 181, 182, 183, 191 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) про стягнення аліментів- задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_4 , аліменти на малолітню - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 27.08.2024 року та до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_8 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_4 , у відшкодування судових витрат на правничу допомогу у розмірі 1515 (одна тисяча п`ятсот п`ятнадцять) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь держави судовий збір в сумі 917 (дев`ятсот сімнадцять) гривень 48 (сорок вісім) копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Л. В. Калініченко