ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7404/25 Справа № 203/5622/24 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Травкіної В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дробот Євгеній Сергійович, на рішення Центрального районного суду м.Дніпра від 06 травня 2025 року у складі судді Казака С.Ю. у цивільній справі № 203/5622/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , визначивши третьою особою ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, на предмет визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , обгрунтовуючи це тим, що вона зареєстрована та проживає за спірною адресою з 18 квітня 1994 року. Вказана квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Разом із нею в квартирі зареєстровані, але не проживають - ОСОБА_3 , який є основним квартиронаймачем та її колишнім чоловіком, який зібрав всі свої речі та переїхав мешкати за іншою адресою в квартирі АДРЕСА_2 , а також відповідачка ОСОБА_1 , яка є донькою її колишнього чоловіка ОСОБА_3 від іншого шлюбу, яка була зареєстрована в спірній квартирі одразу після народження, але фактично жодного дня в квартирі не проживала, протягом 18 років за цією адресою не з`являлась, зв`язку із нею ніколи не було. За її даними, станом на 2007 рік ОСОБА_1 мешкала разом зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 та на теперішній час адреса її мешкання позивачеві не відома. Посилаючись на те, що відповідачка з 2006 року, більше 18 років, в квартирі не мешкає, комунальні платежі не сплачує, добровільно з реєстрації не знімається, що тягне несення нею додаткових витрат з оплати комунальних послуг, обслуговування прибудинкової території, створює перешкоди в розпорядженні майном, позбавляє її можливості разом із ОСОБА_3 використати своє право на приватизацію квартири (а.с.1-4).

Рішенням Центрального районного суду м.Дніпра від 06 травня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Понесені позивачкою по справі судові витрати покладено на останню (а.с.123-126).

Рішення суд мотивовано тим, що позивачем в достатній мірі доведено тривале непроживання відповідачки у спірній квартирі, а оплата комунальних послуг її батьком ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_4 не свідчить про набуття відповідачкою права користування квартирою, тоді як відповідачкою фактично не заперечувався факт її непроживання в спірній квартирі з моменту народження. Місце її проживання в спірній квартирі з батьком за погодженням між батьками відповідачки, або в судовому порядку не встановлювалось. Також суд першої інстанції вважав не довденим відповідачкою, що по досягненню 14 років вона мала намір проживати разом із батьком за місцем його реєстрації та вселитись до спірної квартири, а також намірів такого вселення після досягнення повноліття, що, в силу ст. 71,72 ЖК УРСР, є підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщення. Натомість, позивачка, як колишня дружина основного квартиронаймача ОСОБА_3 , вселившись та зареєструвавшись в квартирі за його згодою, згідно положень ст. 64 ЖК України, володіє нарівні з наймачем правами та обов`язками, що випливають з договору найму жилого приміщення, та згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» має право на приватизацію квартири, на реалізацію якого впливає факт реєстрації відповідачки в квартирі.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 у червні 2025 року через свого представника - адвоката Дробот Є.С. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.128-131).

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірна квартира була отримана її дідусем та бабусею по батькові ОСОБА_3 , про що відомо позивачеві, тоді як вона, як перша дружина її батька, не мала цих родинних зв`язків на час отримання цієї квартири з ОСОБА_3 , а лише після укладення шлюбу із нею вона, зі згоди ОСОБА_3 , була зареєстрована за спірною адресою. Скаржник вважає, що суд першої інстанції не надав уваги тому факту, що позивач є колишньою дружиною її батька ОСОБА_3 та не входить до складу його сім`ї, як основного квартиронаймача. Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі підстави її відсутності, враховуючи на момент реєстрації за спірною адресою її малолітній вік, не перевірив достеменно початок відліку часу відсутності її за місцем реєстрації, тоді як саме на позивача покладається обов`язок доведення поважності причин відсутності у спірному житловому приміщенні понад встановлений законом строк такої особи. Крім того, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наданим позивачем актам про її фактичне проживання, які також не підтверджують початок відліку часу, строк відсутності, тривалість, причини, як і не містять такі документи підтвердження настання факту, що є визначальним при розгляді таких спорів.

У серпні 2025 року ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на недоведеність позивачем своїх позовних вимог належними та допустимими доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради, де з 18 квітня 1994 року та по теперішній час зареєстрована і постійно проживає позивачка ОСОБА_2 .

Також в квартирі зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_3 , шлюб з яким було розірвано 17 березня 1999 року, який є основним квартиронаймачем та на ім`я якого відкрито особовий рахунок.

Крім того, з 06 березня 2006 року в квартирі зареєстрована відповідачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є донькою ОСОБА_3 від іншого шлюбу з ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції вважав встановленим, що відповідачкою фактично не заперечувався факт її непроживання в спірній квартирі з моменту народження, у відповідності до інформації, що міститься у довідках ТОВ «Аварійна сервісна служба 2» від 20 вересня 2024 року, акті про фактичне проживання від 20 вересня 2024 року.

Місце її проживання в спірній квартирі з батьком за погодженням між батьками відповідачки, або в судовому порядку не встановлювалось.

Також відповідачкою не доведено, що по досягненню 14 років вона мала намір проживати разом із батьком за місцем його реєстрації та вселитись до спірної квартири, а також намірів такого вселення після досягнення повноліття.

З заочного рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 січня 2019 року у справі №203/3261/18 судом першої інстанції встановлено, що відповідачка є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що з 23 липня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Також згідно вказаного рішення судом було встановлено, що з серпня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мешкали окремо. Дитини після розірвання шлюбу мешкатиме разом із матір`ю.

Фактичного місця проживання з моменту народження та в подальшому відповідачкою під час розгляду справи не зазначено, а на запитання представника позивачки, представник відповідачки відповідну інформацію відмовився надати.

Введення в Україні воєнного стану не є свідченням непроживання відповідачки з поважних причин в спірній квартирі, до якої вона ніколи не вселялась, мешкаючи разом із батьками під час їх перебування в шлюбі та в подальшому, із матір`ю, після його розірвання. Крім того судом першої інстанції наголошено, що оголошення в Україні воєнного стану не свідчить про наявність перешкод для вселення та проживання в квартирі у відповідачки, яка проживала та продовжує проживати та згідно довідки ДВНЗ «УДХТУ» навчатись на денній формі навчання в м.Дніпрі.

Реєстрація відповідачки у спірній квартирі, а також оплата комунальних послуг її батьком ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_4 за вказаних вище обставин не свідчить про набуття відповідачкою права користування квартирою, тому вона є такою, в силу ст. 71,72 Житлового Кодексу УРСР, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Із зазначеними встановленими фактичними обставинами справи та висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Переглядаючи справу, колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що суд першої інстанції, установивши, що відповідачка була зареєстрована у спірній квартирі з народження, тобто, з 2006 року, за місцем реєстрації свого батька ОСОБА_3 , який у спірній квартирі є основним квартиронаймачем, з яким договір найму не розривався, та який вносить платежі за комунальній послуги, що узгоджується з наданими відповідачем платіжними документами, не надав уваги тому, що на момент проведення такої реєстрації місця проживання ОСОБА_1 позивач, яка з 1994 року зареєстрована за тією ж адресою, не заперечувала проти реєстрації відповідачки за спірною адресою.

Також належить зазначити, що до січня 2024 року відповідачка ОСОБА_1 була неповнолітньою особою.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року про розірвання шлюбу між її батьками (а.с.61,62), наголошено, що від серпня 2016 року сторони мешкають окремо, а малолітня донька після розірвання шлюбу буде мешкати разом із матір`ю. Тобто, на момент початку окремого проживання батьків відповідачки їй було лише 10 років, що унеможливлювало її вибір як місця проживання, так і реєстрації в силу віку. Такі ж обставини виникли у відповідачки і станом на 16 січня 2019 року, якій було 13 років.

За положеннями ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Колегія суддів відзначає, що в контексті статті 29 ЦК України, місце постійного проживання малолітньої дитини пов`язане із місцем постійного проживання одного з батьків, у даному випадку, за зареєстрованим місцем проживання батька відповідачки - ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції, застосувавши вказану норму матеріального права, не врахував вищенаведених обставин, помилково вважаючи втрату відповідачкою права користування у спірній квартирі через тривале невикористання квартири, як житлової площі, адже остання в силу свого віку не мала права на вибір місця проживання, а право користування спірною квартирою має з народження.

Разом з цим, враховуючи навчання ОСОБА_1 з 01 вересня 2023 року в Українському державному хіміко-технологічному університеті, яке наразі продовжується (а.с.76,86), що входить у залежність відповідачки від матеріальної допомоги батьків, в силу ст. 199 Сімейного кодексу України, оплату за комунальні послуги проводив, зокрема, її батько ОСОБА_3 , що також свідчить про існування інтересу до спірної квартири з боку відповідача у вигляді її утримання, зокрема, батьком.

Натомість, позивачем не надано жодного доказу про утримання саме нею спірної квартири, проведення платежів по комунальним послугам, враховуючи, що мешкає вона за спірною адресою щонайменш з 1994 року.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20) зазначено, що «у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Оскільки при відсутності у спірному житлі понад встановлений законом строк, цей строк може бути продовжений за заявою відсутнього та з поважних причин лише у передбачених випадках, тому звернення із заявою про продовження такого строку, а також доведення наявності підстав для продовження такого строку, є правом відповідної особи».

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зроблено висновок, що: «відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням за статтею 107 ЖК України. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15 (провадження № 61-25867св18) зроблено висновок, що «основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК України, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)».

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення».

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справа № 761/44727/16-ц провадження № 61-12130св23 зроблено висновок, що: «результат системного аналізу частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України і частини другої статті 107 ЖК України дає підстави для висновку, що діти не набувають право користування житловим приміщенням у разі, якщо до цього їхня мати втратила таке право відповідно до закону з дня вибуття її з цього житла. Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом, лише у разі, якщо до цього вона набула право користування іншим жилим приміщенням.

Колегія суддів відзначає, що позивачем не доведено, ані в порядку ст. 71,72, ані ст. 107 Житлового кодексу України, втрати відповідачкою права користування спірною квартирою, адже вона таке право набула з народження за приписами ст. 29 ЦК України, тобто, за місцем реєстрації місця проживання її батька, який досі зареєстрований за спірною адресою та до іншого місця не вибував, що позивачем не спростовано жодним доказом.

З урахуванням наведено колегія суддів повністю приймає доводи скаржника та вважає, що причини непроживання відповідача у спірній квартирі є поважними, а позивачем, в свою чергу, не доведено факту втрати ОСОБА_1 права користування спірним житлом, як і не доведена необхідність і пропорційність такого заходу по відношенню до відповідачки.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми як матеріального, так і процесуального права, що є підставою для застосування норм ст. 376 ЦПК України, належить дійти висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про повне задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дробот Євгеній Сергійович - задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м.Дніпра від 06 травня 2025 року - сксувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені "17" вересня 2025 року.

Повний текст постанови складено "29" вересня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна