РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

22.09.2025 м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі головуючої судді Кушнір Б.Б., за участю секретаря судового засідання Арбуза Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в кімнаті 408/В гуртожитку №1 Національної академії, а також просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного понесені судові витрати в розмірі 3028 гривень.

Свої вимоги мотивують тим, що гуртожиток АДРЕСА_1 (будівля № 2/73) перебуває на балансі Національної академії і по теперішній час. Актом обліку та використання житлової площі в гуртожитку №1 Національної академії (будівля 2/73), АДРЕСА_2 , від 17.04.2025 Вх. №42,встановлено, що у кімнаті 408/В займає жилу площу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), який звільнений з військової служби у запас наказом МО України № 176 від 28.03.2005 та виключено із списків особового складу наказом начальника ЛВІ НУ «ЛП» №69 від 12.04.2005, проте з березня 2022 року і по теперішній час не проживає в згаданій кімнаті, до місця проживання не повернувся, таким чином відсутній за місцем проживання більше трьох років без поважних причин, обов`язків по утриманню приміщення не виконує та не цікавиться станом даного жилого приміщення. Особистих речей відповідач у кімнаті 408/В гуртожитку №1 Національної академії не має. Із заявою про збереження за ним місця проживання до адміністрації не звертався. Отже, відповідач з березня 2022 року не користується та не проживає в кімнаті 408/В гуртожитку №1 Національної академії, не цікавиться її станом, не здійснює обов`язкових щомісячних платежів більше трьох років, у зв`язку з чим за відповідачем утворилась дебіторська заборгованість в розмірі 15 625,54 грн. За таких обставин, вважає, що у відповідача відсутні підстави для збереження права користування кімнатою № 408/В в гуртожитку №1 Національної академії (м. Львів, вулиця Героїв Майдану, 32). Реєстрація відповідача у спірній кімнаті перешкоджає позивачу реалізувати право на використання житлового фонду гуртожитку для забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу у Національній академії, а тому позивач змушений звернутись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задоволити.

Ухвалою судді від 29.05.2025 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 20.06.2025 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено.

25.06.2025 на виконання ухвали суду від 20.06.2025 надійшла витребувана інформація від Державної прикордонної служби України.

Ухвалою суду від 23.07.2025 закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 18.08.2025 відкладено судове засідання та про дату, час та місце проведення наступного засідання повідомлено сторін.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, натомість представник позивача подав клопотання, згідно якого просить розгляд справи проводити без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити та проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судові засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду даної справи, зокрема шляхом надіслання на зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів і судової повістки, які повернулися на адресу суду 13.06.2025 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із штриховим ідентифікатором № 655, а також направлення копії ухвали про відкладення розгляду справи і судової повістки, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із штриховим ідентифікатором № 777, та шляхом надіслання на фактичне місце проживання АДРЕСА_3 , копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів і судової повістки, які отримані адресатом 05.06.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із штриховим ідентифікатором № 686, а також направлення копії ухвали про відкладення розгляду справи і судової повістки, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із штриховим ідентифікатором № 726.

Також відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті Судової влади України. Відзиву на позов не подав.

Частиною 11 ст.128 ЦПК України, визначено, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, від якого не надійшло повідомлення про причини своєї неявки та відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалою від 22.09.2025 вирішив проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів.

У відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом установлено, що актом приймання-передачі основних засобів від 21.01.2002 року №7/КЕС, затвердженого начальником Військового інституту при НУ «Львівська політехніка», будівлю №2/73 передано з балансу КЕЧ м. Львова до Військового інституту при НУ «Львівська політехніка» та наказом департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 21.11.2011 року № 599 зі внесеними змінами наказом від 29.12.2011 року № 686, будівлі АДРЕСА_4 з 10 квітня 2014 року (далі - АДРЕСА_2 ) надано статус гуртожитку Академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.

Таким чином, гуртожиток АДРЕСА_1 (будівля № 2/73) перебуває на балансі Національної академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.

Відповідачу у складі сім`ї ( ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , син) на підставі поданого та погодженого рапорту від 01.06.1994 до начальника Львівського військового інституту було виділено житлову площу в гуртожитку №1 Національної академії в кімнаті №408/В.

01.08.2000 шлюб між відповідачем та ОСОБА_2 розірвано.

16.09.2000 відповідач одружився з ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №270.

Згідно відомостей з реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 на праві власності належить квартира у АДРЕСА_3 , загальна площа 68,3кв.м.

Відповідно до витягу з послужного списку про проходження військової служби полковника запасу ОСОБА_1 , 1958 р.н. (особова справа ХВ - НОМЕР_1 ), відповідач звільнений з військової служби у запас за пунктом 67 підпунктом «Б» (за станом здоров`я) наказом МОУ № 176 від 28.03.2005 та виключений із списків особового складу наказом начальника ЛВІ НУ «ЛП» №69 від 12.04.2005.

Відповідно до довідок з місця проживання про склад сім`ї від 23.01.2015 № 141/п, від 13.10.2015 № 361/п, від 15.11.2016 № 687/п, від 16.11.2017 № 774/п, від 20.11.2018 № 877/п, від 18.10.2019 №655/п, від 10.11.2020 № 501/п, від 12.03.2025 № 3/п встановлено, що з 17.03.2015 у кімнаті 408/В у гуртожитку Національної академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована одна людина відповідач.

Відповідно до витягу з протоколу № 5 засідання житлової комісії Академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 11 березня 2015 року ухвалено рішення у відповідності до рапорту та наданих до нього документів зараховано на квартирний облік з 11.03.2015 полковника запасу ОСОБА_1 , складом сім`ї 1 особа , на підставі п.6 ст.34 ЖКУ та включити в списки осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, на підставі п. 2.17 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилим приміщеннями, які звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я.

Відповідно до статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною другою статті 810 ЦК України, передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.

Відповідно до статті 61 ЖК Української PCP, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Статтею 64 ЖК Української PCP визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 127 ЖК Української PCP для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Пунктом 1 Розділу ІІ Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27 квітня 2015 року № 84 (яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 ЖК Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

Позивачем під час розгляду справи не заперечувалась правомірність вселення відповідача до кімнати 408/В у гуртожитку №1 Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного за адресою: м. Львів, вул. Героїв Майдану, 32.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (стаття 71 ЖК Української РСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (статті 405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (стаття 72 ЖК Української РСР, стаття 405 ЦК України).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

З аналізу статей 71, 72 ЖК України вбачається, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Для визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, необхідно довести в суді, що остання відсутня протягом шести місяців, при цьому відлік цього строку починається з часу, коли особа залишила приміщення.

Згідно актів обстеження від 02.05.2022, від 04.07.2022, від 05.09.2022, від 07.11.2022, від 06.02.2023, від 03.04.2023, від 05.06.2023, від 07.08.2023, від 02.10.2023, від 04.12.2023, від 05.02.2024, від 01.04.2024, від 03.06.2024, від 05.08.2024, від 07.10.2024, від 02.12.2024, від 03.02.2025, від 07.04.2025 встановлено, що ОСОБА_1 в кімнаті 408/В у гуртожитку №1 Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного за адресою: АДРЕСА_2 не проживає понад три роки (з березня 2022 року). За цей час до гуртожитку не прибував, у сусідів та адміністрації гуртожитку станом кімнати не цікавився.

Отже, з наданих суду доказів встановлено непроживання відповідача в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шести місяців. Поважності причин відсутності відповідача в житловому приміщенні суду не повідомлено. Також відповідач не оплачує вартості утримання даної кімнати у зв`язку з чим за відповідачем утворилась дебіторська заборгованість станом на 01.04.2025, яка становить 15 625,54 гривень.

Разом з тим, на думку суду, визнання припиненим права користування відповідача згаданим житловим приміщенням не спричинить шкоду його законним інтересам. Адже, в цій квартирі із сім`єю відповідач вже не проживає, участі в його утриманні не приймає.

Згідно зістаттею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «McCann v. the United Kingdom» (МакКенн проти Сполученого Королівства)).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04), §166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у права на повагу до житла та на мирне володіння майном із гарантіями статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції відповідно є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаних статей, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у права на повагу до житла та права власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Інакше кажучи, оскаржений захід повинен не тільки мати підставу в національному законодавстві, але й відповідати вимогам до якості закону: положення останнього мають бути достатньо чіткими у термінах і передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis,зокрема,рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43);

- якщо можливість втручання у вказані права передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: у право на повагу до житла - лише в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб; у право на мирне володіння майном - або з метою контролю за користуванням ним відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право на повагу до житлата у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення відповідно статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Втручання у правомає відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria», заява № 20082/02),§ 56).

Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis, зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року («Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року («Kryvenkyy v. Ukraine», заява № 43768/07)). Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції(див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Станкова проти Словаччини» від 9 жовтня 2007 року («Stankova v. Slovakia», заява № 7205/02),§ 60-63). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, можна разом із іншими чинниками брати до уваги, вирішуючи питання про те, чи встановлений справедливий баланс оскарженим заходом (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy», заява № 33202/96), § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року («Dakus v. Ukraine», заява № 19957/07), «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 березня 2011 року («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року («Sadovyak v. Ukraine», заява № 17365/14)).

У спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла відповідача, який не є власником будинку, та правом на нього позивача. Задоволення позову є втручанням у право на повагу до житла відповідача, а відмова у його задоволенні допускає втручання у право власності позивача. Тому суду слід з`ясувати, чи є легітимна мета втручання у право на повагу до житла, а за її наявності - чи пропорційним цій меті є задоволення позову.

Спірна кімнати в гуртожитку перебуває на балансі позиваа. Повноту реалізації цього права обмежує реєстрація у кімнаті гуртожитку відповідача. Його виселення з гуртожитку переслідує легітимну мету захисту права позивача. Така мета передбачена у пункті 2 статті 8 Конвенції, а тому є легітимною. Задоволення позову про визнання відповідачем таким, що втратив право користування житловим приміщенням належно збалансовує інтереси позивача, право якого порушуються внаслідок реєстрації там відповідача, й інтереси останнього, який проживає в іншому житлі.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 3028 гривень судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 83, 89, 95, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 282, 353 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою 408/В у гуртожитку №1 Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного за адресою: м. Львів, вул. Героїв Майдану, 32.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного 3028 гривень судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви,

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також встановлений в разі пропуску з інших поважних причин, відповідно до вимог ст.284 ЦПК України.

Заочне рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Сторони у справі:

Позивач: Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, Код , місцезнаходження: м. Львів, вул. Героїв Майдану, буд. 32.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Дата складення повного судового рішення 22.09.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.