КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення боргу за договором про виплату матеріальної допомоги, трьох процентів річних від прострочених сум та суми інфляції за час прострочення платежів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») про стягнення коштів, передбачених договором про виплату матеріальної допомоги.

Позов обґрунтувала тим, що наказом в.о. директора ДП «Украерорух» № 544/о від 27 травня 2020 року вона була звільнена з роботи із 29 травня 2020 року на підставі статті 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію.

15 червня 2020 року позивач уклала з відповідачем договір про виплату матеріальної допомоги № ПР-19/2020, за яким ДП «Украерорух» зобов`язалося виплатити їй матеріальну допомогу у загальному розмірі 152 320 гривень шляхом здійснення періодичних платежів: у розмірі 7 616 гривень до 26 червня 2020 року, а в подальшому у розмірі 7 616 гривень кожні два місяці. Тобто 152 320 гривень відповідач зобов`язувався виплачувати позивачу рівними платежами до 15 серпня 2024 року.

У випадку неналежного виконання грошових зобов`язань ДП «Украерорух» зобов`язалося додатково сплатити позивачу пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день прострочення.

ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач виплатив їх матеріальну допомогу лише у розмірі 45 696 гривень, а в іншій частині ДП «Украерорух» не виконало грошове зобов`язання, у зв`язку з чим в нього виник борг по виплаті матеріальної допомоги у розмірі 106 624 гривень та борг по сплаті пені у розмірі 21 336,28 гривень.

Оскільки відповідач ухиляється від добровільного повернення боргу за договором про виплату матеріальної допомоги, позивач також просила суд стягнути з ДП «Украерорух» три проценти річних від простроченої суми у розмірі 4 051,44 гривень та суму втрат від інфляції за час прострочення платежів у розмірі 9 720,43 гривень.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 борг за договором про виплату матеріальної допомоги № ПР-19/2020 від 15 червня 2020 року у розмірі 106 624 гривень, три проценти річних від прострочених сум у розмірі 4 051,44 гривень та суму інфляції за час прострочення платежів у розмірі 9 720,43 гривень.

У задоволенні позову в частині вимог про стягнення пені за договором про виплату матеріальної допомоги відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було зроблено неправильний висновок про те, що відносини між сторонами повинні регулюватись виключно договором про виплату матеріальної допомоги від 15 червня 2025 року № ПР-19/2020 і що такі відносини є суто цивільно-правовими та на них не поширюється дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану». Також судом не було враховано того факту, що виплати, які передбачені колективним договором, є понад законодавчо гарантованими та виплачуються лише при наявності власних коштів на підприємстві.

Вказує, що 24 лютого 2022 року з початком військового вторгнення рф повітряний простір над Україною був повністю закритий, надання аеронавігаційного обслуговування, що є основним видом діяльності Украероруху, було повністю припинено та наразі не здійснюється. У зв`язку з цим, підприємство було змушене провести низку антикризових заходів, зокрема, запроваджено простій на підприємстві, призупинено дію трудових договорів з працівниками, знижено експлуатаційні витрати до мінімально можливого рівня, призупинено всю інвестиційну діяльність за власні кошти підприємства, у тому числі було призупинено виплати, що передбачені колективним договором та є понад законодавчо гарантованими.

Так, 30 березня 2022 року підприємство було змушене видати наказ № 141 «Про призупинення дії окремих положень Колективного договору» на підставі статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» № 2136-1X від 15 березня 2022 року, якою передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Станом на теперішній час даний наказ є діючим і не є скасованим або таким, що визнаний судом незаконним або таким, що порушує права та законні інтереси працівників Украероруху або інших осіб, на кого поширюються його умови.

Беручи до уваги вищезазначене, судом першої інстанції не було враховано того факту, що якщо призупинена дія положень основного договору, в даному випадку колективного, то відповідно є неможливим і виконання умов договору про виплату матеріальної допомоги.

З огляду на викладене, помилковим є твердження суду першої інстанції про те, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» не може поширюватись на позивача.

З метою регулювання порядку виплати заборгованості ДП «Украерорух» направило ОСОБА_1 додаткову угоду щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги, якою запропонувало позивачу призупинити виконання умов договору до моменту скасування військового стану в Україні. Однак така угода залишилась без розгляду з боку позивача та повернулась на адресу відповідача.

Позивач в особі представника - адвоката Степаненко Г.О., подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ДП «Украерорух»залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та відображає всі обставини справи.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники відповідача Волошина Т.М. та Ковальчук Н.О. підтримали апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просив скасувати рішення суду першої інстанції.

Представник позивача - адвокат Степаненко Г.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав

Судом першої інстанції встановлено і вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 працювала в ДП «Украерорух» на посаді фельдшера 1 категорії лікувально-профілактичного відділення медичного центру.

Наказом в.о. директора ДП «Украерорух» № 544/о від 27 травня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 29 травня 2020 року на підставі статті 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію.

15 червня 2020 року ОСОБА_1 уклала з ДП «Украерорух» договір про виплату матеріальної допомоги № ПР-19/2020, за умовами якого відповідач зобов`язався виплатити позивачу матеріальну допомогу у загальному розмірі 152 320 гривень.

Відповідно до пункту 1.1 цього договору підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену пунктом 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками.

Згідно із пунктом 2.3 договору розмір матеріальної допомоги становить 152 320,00 гривень.

Розділом 3 договору передбачено, що підприємство виплачує працівнику матеріальну договору у наступному порядку: перша виплата 1 посадовий оклад протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору; залишок суми матеріальної допомоги - по 1 посадовому окладу кожні два місяці, які починають обліковуватись з 12-го місяця з дати підписання цього договору до повної виплати для матеріальної допомоги за пунктами 6.25.4 Колективного договору. Матеріальна допомога перераховується з банківського рахунку підприємства на банківський рахунок працівника, повідомлений ним при укладенні цього договору.

Відповідно до наказу ДП «Украерорух» № 658/о від 19 червня 2020 року матеріальна допомога мала виплачуватися позивачу по 7 616 гривень кожні два місяця з 15 червня 2020 року по 15 серпня 2024 року.

Наказом ДП «Украерорух» № 141 від 30 березня 2022 року було призупинено дію окремих положень колективного договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору.

Відповідач направляв на адресу позивача додаткову угоду № 1 до договору № ПР-19/2020 від 15 червня 2020 року, в якій через наявність форс мажорних обставин пропонував останній змінити умови основного договору щодо порядку та строків виплати матеріальної допомоги.

Між тим, як зазначив відповідач, зазначена додаткова угода укладена не була.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, ДП «Украерорух» виплатило позивачу частину матеріальної допомоги у загальному розмірі 45 696 гривень, що становить лише 6 виплат.

Станом на жовтень 2024 року розмір заборгованості по виплаті матеріальної допомоги складає 106 624 гривень, що становить 14 посадових окладів позивача до звільнення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення боргу за договором про виплату матеріальної допомоги, інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із звільненням позивача з роботи між сторонами припинились трудові правовідносини, натомість виникли суто цивільно-договірні правовідносини, які регулюються укладеним договором, умови якого щодо регулярної виплати матеріальної допомоги відповідачем не виконанні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).

Згідно з частинами першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами 15 червня 2020 року було укладено договір № ПР-19/2020 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором.

Також встановлено, що відповідач перестав виконувати умови укладеного між сторонами договору з підстав призупинення дії окремих положень колективного договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні згідно наказу ДП «Украерорух» № 141 від 30 березня 2022 року.

З огляду на викладені обставини та на підставі вищенаведених правових норм про обов`язковість дотримання сторонами правочину його умов, законним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги, строк виплати якої настав відповідно умов договору, а також інфляційних втрат та 3 % річних на загальну суму 120 395,87 гривень.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зазначеній вище частині.

Доводи апеляційної скарги відповідача про помилковість висновків суду щодо непоширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» апеляційним судом відхиляються, оскільки з матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що виплата матеріальної допомоги позивачу обумовлена договором про виплату матеріальної допомоги, укладеним між сторонами 15 червня 2020 року після звільнення ОСОБА_1 з посади за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію із ДП «Украерорух».

За таких обставин правильним є висновок суду про те, що даний договір є цивільно-правовим і на нього не поширюється дія вищевказаного нормативного акту, який згідно частини першої статті 1 Закону визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Також апеляційний суд критично оцінює доводи ДП «Украерорух» про те, що оскільки було призупинено дію деяких положень колективного договору, то й укладений на основі колективного договору договір про виплату матеріальної допомоги теж призупиняє свою дію, адже це окремий правочин й сторони по справі не укладали окремі додаткові угоди щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги.

Зокрема, додаткова угода № 1 до договору № ПР-19/2020 від 15 червня 2020 року, якою ДП «Украерорух» мало намір погодити з позивачем внесення змін до укладеного з нею договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання, залишилась непідписаною ОСОБА_1 , а отже сторонами не було у встановленому пунктом 5.2 договору порядку погоджені зміни до нього. В свою чергу видача ДП «Украерорух» наказу № 141 від 30 березня 2022 року не є способом внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № ПР-19/2020.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції правомірно встановив факт того, що між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини й позивач має право на виплату їй матеріальної допомоги в частині тих платежів, строк сплати яких настав, і які їй в порушення умов договору не виплачує відповідач з підстав призупинення дії відповідних положень колективного договору на підприємстві.

Необґрунтованими, на думку колегії суддів, є і посилання в апеляційній скарзі на те, що умовами укладеного між сторонами договору не було враховано настання для відповідача форс-мажорних обставин, як наприклад, військова агресія російської федерації, що призвело до неможливості виконання ним взятих на себе зобов`язань, виходячи з такого.

Обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто від нарахування штрафів/пені за неналежне виконання зобов`язань.

Проте договірні зобов`язання мають виконуватися належним чином, а одностороння відмова від зобов`язань не допускається. Цивільним законодавством передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, зокрема, сплата штрафних санкцій у вигляді неустойки, в стягненні якої суд першої інстанції відмовив позивачу.

Між тим, статтею 617 ЦК України, а також статтею 218 ГК України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Частиною другою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.

Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).

Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.

При цьому суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що форс-мажорні обставини звільняють тільки від відповідальності за порушення зобов`язань (тобто від нарахування штрафів/пені), проте не звільняють від необхідності виконання відповідних договірних зобов`язань.

Враховуючи те, що відповідачем не було доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією російської федерації в Україні, на що як на форс мажор посилалися представники відповідача в апеляційному суді, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скарги щодо звільнення відповідача від необхідності виконувати договірні зобов`язання за укладеним між сторонами договором.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення. Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності вимог ОСОБА_1 обґрунтовано задоволено її позов щодо стягнення матеріальної допомоги, строк виплати якої настав.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ДП «Украерорух»слід залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху Українизалишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній