ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 755/19075/21

провадження № 61-1248св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

треті особи: Київська міська рада, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2023 року в складі судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року в складі колегії суддів: Олійника В. І., Гаращенка Д. Р., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та просила: здійснити виділ в натурі її 44/100 частки зі спільної часткової власності у квартирі АДРЕСА_1 згідно з висновком щодо технічної можливості виділу в натурі в окрему одиницю об'єкта нерухомого майна; визнати квартиру АДРЕСА_1 окремим домоволодінням; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 56, 3 кв. м, житловою площею 27,8 кв. м в натурі як окреме єдине ціле (1/1).

На обґрунтування позову зазначала, що в 2003 році на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_9 , вона набула право власності на 44/100 квартири АДРЕСА_1 .

За технічним паспортом, складеним ФОП ОСОБА_10 05 березня 2021 року, площа належного їй приміщення становить 56,3 кв. м та складається з двох кімнат площею 13,5 кв. м та 14,3 кв .м, кухні площею 21,4 кв. м та санвузла площею 7,1 кв. м. Вхід в належну їй частину квартири здійснюється окремо від решти приміщень квартири з під`їзду та відділений окремою стіною, відсутні приміщення, що використовуються спільно з іншими власниками. Лічильники електроенергії та води, яку вона використовує, знаходяться в її приміщеннях.

При цьому, ФОП ОСОБА_10 , який є експертом, що має кваліфікаційний сертифікат відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних зі створенням об`єктів архітектури, склав письмовий висновок № 2020-038/1 від 05 березня 2021 року щодо технічної та конструктивної можливості виділення належних їй приміщень в окрему самостійну одиницю нерухомого майна.

23 липня 2021 року її представник надіслала всім співвласникам (відповідачам) квартири АДРЕСА_1 заяву про необхідність прибути до нотаріуса 30 серпня 2021 року для укладення та посвідчення договору про виділення в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Відповідачі ці листи не отримали, відтак вона позбавлена можливості отримати згоду решти співвласників на виділ належного їй приміщення в натурі, й, як наслідок, розпоряджатися своєю власністю.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень в справі

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року, в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що звертаючись до суду з позовом про виділ у натурі частки з майна позивач повинен довести (обґрунтувати) технічну можливість виділити частку, що зазвичай підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи, який за своєю змістовною сутністю може замінювати висновок компетентних органів, на які покладено функції у сфері контролю за порядком і безпекою здійснення будівництва.

Внаслідок перепланування спірної квартири відбулося втручання в несучі конструкції, а саме влаштування дверного прорізу для входу до помешкання позивача в стіні біля сходів, відтак обов`язковим було отримання погоджувальних документів на здійснення такого перепланування.

У технічній документації щодо спірної квартири АДРЕСА_1 (технічний паспорт, план квартири, експлікація квартири), наданій сторонами, та витребуваній з Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП КМР «КМ БТІ»), є розбіжності. Позивач не надала суду дозвільні документи на здійснення перепланування спірної квартири, в тому числі й станом на 2003 рік.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_11 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 438/978/17, від 19 травня 2021 року в справі № 501/2148/17 та від 08 вересня 2021 року в справі № 9901/315/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Суди помилково застосували статтю 367 ЦК України до спірних правовідносин та безпідставно в оскаржуваних судових рішеннях посилалися на Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76.

Перепланування спірної квартири відбулось ще до отримання нею у власність її частини.

У висновку кваліфікаційного експерта ФОП ОСОБА_10 зазначено, що перепланування належної їй частини квартири відбулось під сучасні потреби, не належить до категорії самочинного будівництва та не потребує здачі до експлуатації, однак суди не надали належну оцінку цьому доказу у справі.

Суд безпідставно витребував копію технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року відкрито касаційне

провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.

20 березня 2024 року справа № 755/19075/21 надійшла до Верховного Суду.

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 направили відзив на касаційну скаргу, в якому просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів

та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного

провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або

апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може

встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були

встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність

або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над

іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_1 є власницею 44/100 квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 04 липня 2003 року.

Спірна квартира АДРЕСА_1 складається з семи жилих кімнат, 44/100 частини квартири, складається з трьох жилих кімнат загальною площею 57,42 кв. м, жилою площею 36,07 кв. м.

Інші 56/100 частин вказаної квартири в різних частках належать відповідачам у справі.

Відповідно до наданого КП КМР «КМ БТІ» плану за поверхами станом на 03 квітня 2001 року в квартирі АДРЕСА_1 було 7 житлових кімнат та загальна площа квартири складала 130,5 кв. м, житлова площа складала 81,2 кв. м.

Аналогічна технічна документація на спірну квартиру АДРЕСА_1 була надана відповідачами разом з відзивом на позовну заяву.

Відповідно до експлікації приміщень квартири АДРЕСА_1 , інвентаризація спірного приміщення була здійснена 17 липня 2003 року, тобто після набуття позивачем 44/100 частин спірної квартири у власність.

Відповідно до наданого ОСОБА_1 технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 від 05 березня 2021 року, виконаного ФОП ОСОБА_10 , належна їй частина квартири, яку вона має намір виділити в окреме домоволодіння, складається з двох жилих кімнат загальною площею 27,8 кв. м (по 13,5 кв. м та 14,3 кв. м кожна), кухні площею 21,4 кв. м та санвузла площею 7,1 кв. м, загальна площа вказаного домоволодіння складає 56,3 кв. м, також зроблено окремий вхід в це житло зі сходової клітини.

Згідно з висновку щодо технічної можливості виділу в окрему одиницю об`єкта нерухомого майна від 05 березня 2021 року за №2020-038/1/в, складеного ФОП ОСОБА_10 , за технічними показниками є технічна та конструктивна можливість виділу об`єкта нерухомого майна в окрему самостійну одиницю, який є відокремлений.

Суди встановили, що в технічній документації на квартиру АДРЕСА_1 (технічний паспорт план квартири, експлікація квартири), наданій позивачем, відповідачами, а також у витребуваній з КП КМР « КМ БТІ» наявні розбіжності, зокрема, у належній позивачу 44/100 частині квартири здійснене перепланування.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо отримання позивачем дозвільних документів на здійснення перепланування спірного житла.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Звертаючись до суду з позовом про виділ у натурі частки із майна, позивач повинен довести (обґрунтувати) технічну можливість виділити частку, що зазвичай підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи, який за своєю змістовною сутністю може замінювати висновок компетентних органів, на які покладено функції у сфері контролю за порядком і безпекою здійснення будівництва.

Виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Відповідно до положень статті 152 ЖК України виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Отже, отримання відповідних документів на переобладнання та перепланування жилого будинку необхідне лише у випадку втручання у несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, у іншому випадку дозвільна документація не є необхідною.

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України 17 травня 2005 року № 76 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Переобладнанням визначається улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.

Суди встановили, що у належній ОСОБА_1 частині спірної квартири здійснене перепланування та відповідачі заперечують проти виділення в натурі належної позивачу частки квартири, зазначаючи, що вона самовільно здійснила втручання в несучі конструкції, а саме влаштувала дверний проріз для входу до свого помешкання в стіні біля сходів.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Встановивши, що позивач не надала належні та достатні докази на підтвердження отримання необхідних дозвільних документів на здійснення перепланування спірного житла, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування

оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до зводяться до власного тлумачення заявником норм законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень,

касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко