Номер провадження: 22-ц/813/4048/25
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Держава України в особі Державної казначейської служби України, Одеська обласна прокуратура

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури

на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси, через систему «Електронний суд» надійшов позов ОСОБА_1 , який подано адвокатом Казарновським О.Л., до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури у розмірі 3 500 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про незаконне перебуванням під слідством та судом у кримінальній справі № 76 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України від 24.03.2010 року та у подальшому у кримінальному провадженні № 0000487 від 10.06.2016 року упродовж 172 місяців та 1 дня, тобто з 24.03.2010 року з дня затримання під підозрою у вчинені злочину, до дати винесення рішення про скасування запобіжного заходу у вигляді «підписки про невиїзд»-25.07.2024 року. Крім того 30.09.2018 року старшим слідчим слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчих органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області Сукманським К.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення. ОСОБА_1 перебував в стані абсолютної невизначеності стосовно своєї долі, доведення своєї невинуватості, не міг здійснювати звичайну щоденну діяльність, підірвано його бездоганну репутацію, погіршення спілкування з людьми, що стало причиною моральних страждань. У зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду з даним позовом. Також просив стягнути понесені судові витрати.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури у розмірі 1 376 258 (один мільйон триста сімдесят шість тисяч двісті п`ятдесят вісім) гривень 06 копійок.

В іншій частині вимог відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що не вбачається підстав для задоволення вимоги позивача у повному обсязі, а саме у розмірі 3 500 000 грн, оскільки стороною позивача до позову не було додано належного розрахунку такого розміру шкоди та не доведено належним чином доводи про те, що він не міг здійснювати протягом усього часу звичайну щоденну діяльність, і що було підірвано його бездоганну репутацію що зумовило погіршення спілкування з людьми. Але разом з тим, суд першої інстанції прийшов до висновку, що внаслідок кримінального переслідування, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду порушено проголошенні ст.ст. 29, 30, 33, 41 Конституції України права на свободу та особисту недоторканність, гарантії недоторканості житла ОСОБА_1 , його права на свободу пересування, права на вільний вибір місця проживання, право на вільне залишення території України з урахуванням не скасування запобіжного заходу - підписки про невиїзд, загалом перебування під слідством і судом з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року, останній набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати у розмірі 8 000 грн., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на 01.04.2024 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник Одеської обласної прокуратури Ракович М.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права та помилковість висновків суду, щодо перебігу строку перебування позивачем під слідством та судом, просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.12.2024 року у справі № 522/14680/24-Е змінити в частині визначення строку перебування позивачем під слідством та судом, і зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 774 934 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що частково задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо строку перебування позивачем під слідством та судом упродовж 172 місяців та 1 дня, а саме з 24.03.2010 по 25.07.2024, та наявності підстав для відшкодування на його користь моральної шкоди у розмірі 1376 258, 06 грн. На думку прокуратури такого висновку суд першої інстанції дійшов унаслідок невірного тлумачення положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», оскільки перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог наведеного Закону є вичерпним.

Акцентується увага на тому, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 у справі № 1-15/99 в якому зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду, і притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину; правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц з яких вбачається, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження; постанову Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 520/14448/18 в якій зроблено висновок, що особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції. В апеляційній скарзі зазначено, що відшкодування за час перебування позивачем під слідством та судом повинно складати усього 98 місяців та 26 днів. Визначений строк складається з перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 01.06.2010 (пред`явлення обвинувачення) до 31.05.2017 (закриття кримінального провадження) 84 місяці, та з 05.07.2017 (скасування постанови про закриття кримінального провадження) по 30.09.2018 (повторне закриття кримінального провадження) 14 місяців та 26 днів.

Підсумовуючи викладене в апеляційній скарзі зазначається, що мінімальний розмір відшкодування за час перебування позивачем під слідством та судом упродовж 98 місяців та 26 днів, на який може претендувати позивач, складає 774 934 грн (96 міс.*8000 грн +(8000/30)*26). Наведений мінімальний розмір шкоди, який гарантований державою, є досить значним, а тому є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та підстав для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення. Тим більше, наразі, в Україні зв`язку з військовою агресією росії введено воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету в цей час може призвести до порушення інтересів держави.

Стягнута судом першої інстанції моральна шкода у розмірі 1 376 258 02 грн, тобто понад 601 000 грн більше мінімально гарантованої суми, яка, як зазначалося вище, безумовно є значною та вже достатньою для розумного задоволення потреб позивача, не відповідає вказаним принципам поміркованості та розумності, та суперечить сталій практиці Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Ознайомившись з апеляційною скаргою Одеської обласної прокуратури представник ОСОБА_1 адвокат Казарновський О.Л. подав на неї відзив, в якому просить залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.12.2024 року залишити без змін. Вважає, що доводи апеляційної скарги є хибними, ґрунтуються на недостовірних фактичних даних та не враховують норм діючого законодавства.

У відзиві звертається увага на те, що в апеляційній скарзі при розрахунку строку перебування ОСОБА_1 під слідством та судом зазначено дати які не мають жодного відношення до фактичних обставин справи останнього."

Акцентується увага на тому, що 24 березня 2010 року слідчий затримав ОСОБА_1 за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 , ч. 3 ст. 364 КК України; 26 березня 2010 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у заволодінні квартирою, яка належала ОСОБА_2 , за ч. 4 ст. 190 , ч. 3 ст. 364 КК України, а 27 березня 2010-року Приморський районний суд м. Одеси обрав стосовно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, і жодних законних підстав для неврахування строку перебування під слідством та під вартою з 24 березня 2010 року не існує, як і не існує підстав для неврахування часу перебування під дією запобіжного заходу підписка про невиїзд.

Сторона позивача вважає хибним твердження зазначене в апеляційній скарзі, що час перебування під дією запобіжного заходу «підписка про невиїзд» не підлягає врахуванню під час відшкодування шкоди, оскільки такий запобіжний захід все одно обмежує права особи. Крім того, звертається увага на те, що в судовому засіданні в суді першої інстанції 12.12.2024 представник прокуратури на питання представника позивача - чи обмежує права громадян застосування запобіжного заходу підписка про невиїзд надав відповідь, що так, дійсно обмежує.

Щодо посилань в апеляційній скарзі, на те, що розрахований мінімальний розмір відшкодування шкоди, який гарантований державою 774 934 грн «є досить значним, а тому є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та підстав для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення. Тим більше, наразі, в Україні зв`язку з військовою агресією росії введено воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету в цей час може призвести до порушення інтересів держави», у відзиві зазначається, що держава вважає для себе за можливе не притягувати працівників правоохоронних органів до відповідальності та не стягувати з них шкоду, заподіяну їх незаконними діями, не звертає увагу на те, що працівники правоохоронних органів при прийнятті рішення про закриття кримінального провадження не приймають рішення про скасування запобіжного заходу, чим продовжують обов`язок держави сплатити компенсацію за незаконне перебування під дією запобіжного заходу на невизначений час, добровільно прийняла на себе усі можливі ризики від таких дій працівників державних органів, та має нести відповідальність за ці дії незалежно від економічної спроможності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

В судовому засіданні прокурор Елісашвілі О.М. підтримала доводи апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури, наполягала на її задоволенні.

Представник ОСОБА_1 адвокат Казарновський О.Л. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

17.03.2010 року старший слідчий слідчого відділу прокуратури Одеської області Калінін С.В. прийняв постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України-заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб у особливо великих розмірах та 17.03.2010 року прокурор Одеської області Присяжнюк В.С. визнав підслідність справи № 76 слідчим прокурорам та направив її для розслідування в слідчий відділ прокуратури Одеської області.

24.03.2010 року старший слідчий слідчого відділу прокуратури Одеської області Калінін С.В. прийняв постанову про порушення кримінальної справи відносно оперуповноважених УБОЗ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за ознаками ч. 3 ст. 364, ч. 4 ст. 190 КК України та об`єднання їх в одне провадження з кримінальною справою № 76.

24.03.2010 року слідчий затримав ОСОБА_1 за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 364 КК України.

26.03.2010 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у заволодінні квартирою, яка належала ОСОБА_2 , за ч. 4 ст. 190 , ч. 3 ст. 364 КК України.

27.03.2010 року постановою Приморський районний суд м. Одеси обрав стосовно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з тих підстав, що обвинувачений може ухилитись від слідства або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини в кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність.

02.04.2010 року Апеляційний суд Одеської області відмовив в задоволенні апеляційної скарги на постанову Приморського районного суду та залишив ОСОБА_1 під вартою.

21.04.2010 року слідчий прокуратури Одеської області Калінін С.В. порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за ч.3 ст. 364 (зловживання владою) та ч. 2 ст. 190 (шахрайство) КК України та відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), та об`єднав їх в одне провадження з кримінальною справою № 76.

21.05.2010 року постановою Приморський районний суд м. Одеси продовжив строк тримання ОСОБА_1 під вартою до чотирьох місяців тобто до 24.07.2010 року.

27.05.2010 року ухвалою Апеляційний суд Одеської області задовольнив апеляційну скаргу захисника Леути С.В., скасував постанову Приморського районного суду м. Одеси від 21.05.2010 року, обрав стосовно ОСОБА_1 запобіжний захід- підписку про невиїзд та звільнив його з-під варти.

27.05.2010 року старший слідчий прокуратури Одеської області Калінін С.В. порушив кримінальну справу відносно невстановлених осіб, які незаконно позбавили волі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146 КК України та кримінальну справу № 76 відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за ознаками ч. 2 ст. 146 КК України.

ОСОБА_1 було повторно затримано 27.05.2010 року, одразу після виходу із слідчого ізолятора.

29.05.2010 року постановою Приморський районний суд м. Одеси продовжив строк затримання ОСОБА_1 до шести діб, тобто до 02.06.2010 року.

01.06.2010 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 146 КК України - незаконне позбавлення волі ОСОБА_6 та ОСОБА_7

02.06.2010 року постановою Приморським районним судом м. Одеси обрав стосовно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07.06.2010 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 залишено без задоволення.

20.07.2010 року постановою Апеляційного суду Одеської області строк тримання під вартою ОСОБА_1 було продовжено до 6 місяців.

02.09.2010 року старший слідчий прокуратури Одеської області Калінін С.В. здійснив перекваліфікацію справи № 76 з ч. 2 ст. 190 на ч. 4 ст. 190 КК України та порушив кримінальну справу за ч. 4 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за ознаками шахрайства, скоєного повторно, організованою групою в особливо великих розмірах; здійснив перекваліфікацію справи № 76 з ч. 3 ст. 364 на ч. 3 ст.28, ч. 3 ст. 364 КК України та порушив кримінальну справу за ч. 3 ст.28, ч. 3 ст. 364 КК України відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_1 за зловживання владою в складі організованої групи; порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за ч.5 ст. 27, ч.3 ст.28, ч.3 ст. 364 КК України та об`єднав її у дане провадження з кримінальною справою № 76.

17.09.2010 року заступник прокурора Одеської області постанову слідчого ОСОБА_8 від 02.09.2010 року скасував.

24.09.2010 року постановою Апеляційного суду Одеської області строк тримання під вартою ОСОБА_1 , а також ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було продовжено до 9 місяців, тобто до 24.12.2010 року.

08.12.2010 року ОСОБА_1 було притягнуто в якості обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 364, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 146 КК України.

24.12.2010 року заступник прокурора Одеської області затвердив обвинувальний висновок та 28.12.2010 року головою апеляційного суду справу було направлено для розгляду до Київського районного суду м. Одеси, яка надійшла до суду 24.01.2011 року (справа № 1-308/11).

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 13.04.2011 року запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 було змінено, його було звільнено з-під варти в залі суду та обрано запобіжний захід підписку про невиїзд.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 15.07.2013 року виправдано ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 364, ч. 4 ст. 190 та ч.2 ст. 190, ч. 2 ст. 146 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину (справа № 1-308/11).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.03.2014 року виправдувальний вирок було скасовано, та справу було направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Відносно підсудних було залишено запобіжний захід підписку про невиїзд.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 18.09.2015 року виправдано ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 364, ч. 4 ст. 190 та ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 146 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Інших підсудних, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також виправдано. Запобіжний захід було скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.04.2016 року виправдувальний вирок скасовано, та справу направлено прокурору Одеської області для додаткового розслідування. Відносно підсудних було залишено запобіжний захід підписку про невиїзд.

Одеська обласна прокуратура 10.06.2016 року внесла відомості до ЄРДР № 0000487 за ч. 3 ст. 364 КК України відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; за ч. 4 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; за ч. 2 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; за ч. 2 ст. 146 КК України відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; за ч. 3 ст. 189 КК України відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; за ч. 2 ст. 383 КК України відносно ОСОБА_4 та розпочала досудове розслідування кримінального провадження № 0000487 у зв`язку з тим, що на момент повернення кримінальної справи № 50 для організації та проведення додаткового досудового слідства, КПК України 1960 року втратив чинність 13.04.2012 року.

Постановою старшого слідчого другого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської обласної Карачебан А.О. від 31.05.2017 року кримінальне провадження № 0000487 від 24.06.2016 року за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України.

05.07.2017 року заступник прокурора Одеської області скасував постанову старшого слідчого прокуратури Одеської області від 31.05.2017 року про закриття кримінального провадження № 0000487 та надав вказівки по кримінальному провадженню № 0000487.

Постановою старшого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської обласної ОСОБА_9 від 30.09.2018 року кримінальне провадження № 0000487 від 10.06.2016 року відносно у тому числі ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. При цьому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасований не було скасовано.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2024 року клопотання адвоката Казарновського О.Л., діючого в інтересах ОСОБА_1 , про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд задоволено. Скасовано міру запобіжного заходу ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд. В даній ухвалі зазначено: « ...Таким чином, з метою недопущення обмеження свободи пересування ОСОБА_1 , обраний відносно нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд підлягає скасуванню.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині ухвалення права на стягнення моральної шкоди та її розрахунку у розмірі 8000 грн за кожен місяць Одеською обласною прокуратурою не оскаржується, а тому в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Рішення суду оскаржується прокуратурою в частині визначення строку перебування позивачем під слідством та судом і як наслідок самої суми відшкодування.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56,62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у кримінальній справі № 76 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України від 24.03.2010 року та у кримінальному провадженні № 0000487 від 10.06.2016 року за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України.

З 24.03.2010 року до 27.05.2010 року та з 27.05.2010 року по 31.04.2011 року ОСОБА_1 був під дією міри запобіжного заходу «тримання під вартою».

В період з 13.04.2011 року по 25.07.2024 року до ОСОБА_1 була застосована міра запобіжного заходу «підписка про невиїзд».

Враховуючи вище перелічені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року, що становить 172 місяці та 1 день.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, виходячи з наступного.

Так, згідно з п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Згідно з ч.4. 1-4 ст. 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

У пунктах 1.1,1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі №1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

У правових висновках Верховного Суду, х неодноразово звернута увага на те, що важливим при обчисленні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням, є початок строку перебування особи під слідством і судом та його закінчення, який починається з часу пред`явлення обвинувачення і закінчується датою набрання виправдувальним вироком законної сили (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17, від 07 серпня 2019 року у справі № 615/1947/15-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18, від 11 серпня 2021 року у справі № 761/20935/19, від 06 липня 2022 року у справі № 947/7449/20-ц).

Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 757/57057/23-ц вказав на те, що Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Підстави виникнення права на відшкодування шкоди пов`язуються з незаконними діями посадових осіб незалежно від їх вини. Це: незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності тощо, у тому числі інші процесуальні дії, що обмежують права громадян.

При цьому умови виникнення права на відшкодування шкоди - це обставини, за наявності яких починають діяти підстави, а саме це процесуальні акти, які містять в собі рішення відповідного органу чи посадової особи про невинність притягненого до відповідальності. Такими умовами є постановлення судом виправдувального вироку, скасування незаконного вироку суду, закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Колегія суддів вважає вірним, що суд першої інстанції, при обчисленні строку перебування під слідством і судом вірно зарахував строк дії міри запобіжного заходу у вигляді «підписка про невиїзд», оскільки судовий процес з розгляду кримінальної справи в цей період продовжувався, і при цьому позивач зберігав статус обвинуваченого та був наділений відповідними правами та процесуальними обов`язками до часу ухвалення рішення про закриття провадження 25.07.2024 року.

Тому, доводи апеляційної скарги скаржників, щодо неправильності визначення періоду, за який підлягає стягненню моральна шкода, його доводи з цього приводу, не ґрунтується на законі.

Також апеляційний суд не погоджується і з аргументами апеляційної скарги про те, що стягнута судом першої інстанції моральна шкода у розмірі 1 376 256, 02 грн не відповідає принципам поміркованості, розумності та суперечить сталій практиці Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, оскільки сума коштів у відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 належним чином співмірна перенесеним особою моральним стражданням та відповідає засадам розумності та справедливості.

Крім того, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29.09.2025 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький