КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.

при секретарі Янчук І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору та визнання права власності,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2025 року, постановлену під головуванням судді Матвєєвої Ю.О.,-

встановив:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання договору оренди від 08 липня 2019 року та визнання права власності на нежитлову будівлю.

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 загальною площею 339, 0 кв.м із забороною суб`єктам у сфері державної реєстрації речових прав проводити будь-які реєстраційні дії.

Заява обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду.

Обраний захід забезпечення позову не призведе до обмеження прав відповідачів чи третіх осіб, та є співмірним із предметом позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 загальною площею 339, 0 кв.м із забороною проводити відносно останньої суб`єктам у сфері державної реєстрації речових прав будь-які реєстраційні дії у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 та ОСОБА_4 просить ухвалу суду від 23 травня 2025 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне встановлення обставин, які мають значення.

21 липня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Правдюка В.М., в якій просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 заперечив щодо задоволення вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи вимоги заяви, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості забезпечення позову. Суд першої інстанції зазначив, що заявлений ОСОБА_1 вид забезпечення позову є достатнім заходом для запобігання ускладнення чи унеможливлення виконання майбутнього рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 лютого 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

В даному випадку має застосовуватись та досліджуватись така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась до суду. Має також досліджуватись, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Подібну позицію наведено у постановах Верховного Суду від 14 травня 2018 року у справі № 910/20479/17, від 17 жовтня 2018 у справі № 904/2351/18, від 25 лютого 2019 року у справі № 924/789/18 та від 10 березня 2010 року у справі № 910/13787/19.

Встановлено, що предметом позову ОСОБА_1 є: розірвання договору оренди від 08 липня 2019 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 ; визнання за позивачем права власності на нежитлову будівлю, розташовану у АДРЕСА_1 .

Нормами права, на яких ґрунтуються вимоги позивача, є її посилання на частину четверту статті 778 ЦК України, згідно якої якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дослідивши апеляційну скаргу, колегією суддів встановлено, що відповідачами не заперечується та не спростовується факт укладення 08 липня 2019 року попереднього договору оренди приміщення та, відповідно, виникнення між сторонами договірних правовідносин.

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність позовних вимог, колегія суддів оцінює критично, оскільки під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позовних не перевіряється, адже це питання є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 160/15383/23).

Твердження представника апелянта про те, що власник приміщення не надавав згоди на поліпшення орендованого майна та не створював правових наслідків для визнання права власності за позивачем, колегія суддів не приймає, оскільки зазначені посилання можуть бути предметом розгляду лише під час розгляду справи по суті при встановленні та дослідженні усіх обставин.

Колегія суддів вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову є доцільним та співмірним із заявленими вимогами позовної заяви, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.

Так, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідачі будуть діяти недобросовісно або коли наслідком невжиття заходів забезпечення позову є неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає інтереси як позивача, так і відповідача.

Будь-яких доказів, що у зв`язку із застосуванням заходів забезпечення позову, будуть порушені права відповідачів або інших осіб, суду не надано.

Враховуючи доведеність наявності реального спору між сторонами, існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на нерухоме майно є прямим втручанням у реалізацію права власності відповідачів, колегія суддів відхиляє, оскільки такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду від 23 травня 2025 року постановлена з додержанням норм процесуального права, відтак підстав для її скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Віданової Олени Василівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст складено 19 вересня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко