Дата документу 23.09.2025 Справа № 314/1694/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/1694/24 Головуючий у І інстанції: Капітонов Є.М.
Провадження № 22-ц/807/1461/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Іваниці Олени Олександрівни на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Вільнянська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Вільнянська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 22.05.2013 виконавчим комітетом Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області.

Після його смерті залишилась спадщина: 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,37 га, розташована в АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності, що підтверджується Державним актом на право власності серії 1-ЗП №042932, земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 7,79 га, розташована на території Московської сільської ради, Запорізького (Вільнянського) району, Запорізької області, право власності посвідчене Державним актом серії НОМЕР_2 ; ощадний внесок на рахунку № НОМЕР_3 (08) філії ощадбанку №7858/0147 м. Вільнянську.

18.07.2013 на підставі заяви позивача про прийняття спадщини за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька - ОСОБА_5 , державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Кравченко О.М. заведено спадкову справу № 218 за 2013 рік.

22.11.2013 до державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Кравченко О.М. було подано документи для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно.

27.11.2013 державним нотаріусом Кравченко О.М. прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 2966/1-30/218-2013 на підставі п. 3 глави 8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.12.2013 у справі №314/6498/13-ц позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом.

У зв`язку з вищевикладеним позивач вважає, що оскільки він успадкував від батька 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , то і земельна ділянка, яка належала батькові - ОСОБА_5 , на підставі державного акту від 27.12.1999 серії І-ЗП №042932, теж має бути оформлена за ним.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :04:001:0132, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1174 га, кадастровий номер :04:001:0136, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, площа, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької областівід 04 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Іваниці О.О. через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність їм висновків суду, просить скасувати заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 04 червня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано норми частини 2 ст. 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, не враховано той факт (обставину), що земельні ділянки які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки, яка належала спадкодавцю, відносно яких подавалася позовна заява, знаходиться під житловим будинком, на який оформлено право власності за ОСОБА_1 (1/2 частина). Заміна чи визначення іншого відповідача, відповідачів, є формальністю, ілюзорністю, заперечення чи визнання позову, чи будь-що інше не вплине на результат спору, оскільки норми частини 2 ст. 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України прямо та беззаперечно передбачається перехід права власності на земельну ділянку. Відмова у задоволенні позову призвела лише до затягування судового процесу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Іваниця О.О. наполягали на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволені позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому, враховуючи клопотання скаржниці про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що його пред`явлено до неналежних відповідачів.

Колегія суддів погоджується з таким виском з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 22.05.2013 виконавчим комітетом Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області.

Після його смерті залишилась спадщина: 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,37 га, розташована в АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності, що підтверджується Державним актом на право власності серії 1-ЗП №042932, земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 7,79 га, розташована на території Московської сільської ради, Запорізького (Вільнянського) району, Запорізької області, право власності посвідчене Державним актом серії НОМЕР_2 ; ощадний внесок на рахунку № НОМЕР_3 (08) філії ощадбанку №7858/0147 м. Вільнянську.

18.07.2014 на підставі заяви позивача про прийняття спадщини за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька - ОСОБА_5 , державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Кравченко О.М. заведено спадкову справу № 218 за 2013 рік.

22.11.2014 до державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Кравченко О.М. було подано документи для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно.

27.11.2014 державним нотаріусом Кравченко О.М. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій №2966/1-30/218-2013 на підставі п. 3 глави 8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.12.2013 у справі №314/6498/13-ц позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування задоволено: визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом.

Згідно з матеріалами спадкової справи № 218-2013 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 ,: ОСОБА_2 відмовилась від права на прийняття спадщини (а.с. 147), ОСОБА_3 відмовилась від права на прийняття спадщини (а.с. 152), ОСОБА_4 відмовився від права на прийняття спадщини (а.с.158).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Предметом цього спору є визнання права власності на нерухоме майно та грошові кошти у порядку спадкування.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

У статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, правом на отримання спадщини наділені особи, визначені цивільним законодавством чи заповітом, які дотримались процедури отримання такої спадщини.

Належним відповідачем у спорах про визнання права власності на майно у порядку спадкування є спадкоємці, тобто особи, визначені за заповітом або за законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 16 лютого 2022 року в справі № 752/3435/16 (провадження № 61-231св20), від 29 червня 2022 року у справі № 175/772/16-ц (провадження № 61-3581св21), від 27 липня 2023 року у справі № 296/8061/19 (провадження № 61-2873св22) та інших.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У статті 175 ЦПК України вказано вимоги до форми та змісту позовної заяви, зокрема, вона повинна містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21), від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18 (провадження № 61-403св19).

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач визначив відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , однак як встановив суд першої інстанції всі ці особи відмовилися від прийняття спадщини, тому вони не є спадкоємцями майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 і не можуть бути належними відповідачами у цій справі.

Тобто, вертаючись до суду з цим позовом, позивач всупереч положенням статей 51, 175 ЦПК України не зазначив належного відповідача, прав та інтересів якого може стосуватись ухвалене судове рішення, що є підставою для відмови у позові з підстав неналежного складу учасників.

З огляду на вищевикладене, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, він відповідає як нормам матеріального права, так і нормам процесуального права, а також установленій практиці Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, вони зводяться до неправильного тлумачення позивачем норм матеріального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Іваниці О.О. слід залишити без задоволення, а заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 04 червня 2025 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Іваниці Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 04 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: