Провадження № 2/127/4349/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2025 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретаря Врублевської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Вінницької міської ради про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування та визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовною заявою до Вінницької міської ради про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування та визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру.

Позов мотивований тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1993 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 . Однак у вказаному свідоцтві помилково прізвища вказані як « ОСОБА_9 » замість правильного « ОСОБА_9 », а також помилково вказано ім`я « ОСОБА_10 » замість правильного « ОСОБА_10 ». Вказані помилки чинять перешкоду в реєстрації права власності на квартиру, тому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2022 року було встановлено факт належності позивачам зазначеного вище свідоцтва про право власності на житло.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , які були батьками ОСОБА_1 . Остання оформила спадщину після батька, проте після матері не в змозі через не визначення часток квартири АДРЕСА_1 .

Позивачі не можуть в позасудовому порядку визначити свої частки в спільній сумісній власності на квартиру, оскльки двоє із співвласників померли, тому вони змушені були звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 04.07.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в загальному позовному провадженні, надано строк відповідачу на подання до суду відзиву на позовну заяву.

Позивачі в судове засідання не з`явилися, проте їх представник подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутність та позивачів. Заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, під час вирішення справи покладається на розсуд суду. Судові витрати просила залишити за позивачами.

Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_11 були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 76).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1993 року, виданого згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів від 30 вересня 1993 року № 691, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 (а.с. 16). Отже, вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності, однак розмір часток у спільній сумісній власності не визначений.

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 квітня 2004 року, ОСОБА_1 є спадкоємицею майна ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: 1/6 частини квартири під АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2022 року у справі №127/18218/22, яке набрало законної сили 01.11.2022 року, встановлено факт належності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на житло від 30 вересня 1993 року, виданого згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів від 30.09.1993 року №691, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 (а.с. 17-18).

Разом з тим, згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 21).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №3/2020 (а.с. 69-89), 09.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Третьої вінницької державної нотаріальної контори Ковальської Л.В. із заявою про прийняття спадкового майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_6 (а.с. 70). При цьому, син померлої ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовився від прийняття спадщини (а.с. 79). Заповіт був скасований 21.10.2010 року (а.с. 74). Отже, єдиним спадкоємцем за законом є ОСОБА_1 .

Проте, постановою державного нотаріуса Третьої вінницької державної нотаріальної контори Ковальської Л.В. від 21.12.2021 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері ОСОБА_6 на частку квартири АДРЕСА_1 , в зв`язку із тим, що частка померлої у праві спільної сумісної власності не визначена (а.с. 23).

Відповідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Реалізація права на спадкування спадкоємцем, закликаним до спадкування, здійснюється шляхом прийняття ним спадщини з подачею до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття в шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини. Вчинення таких дій не вимагається, якщо спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом шестимісячного терміну, встановленого для прийняття спадщини, не заявив про відмову від неї (ст.ст. 1268-1270 ЦК).

Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, у постанові від 22.09.2021 року (справа № 227/3750/19).

У зв`язку з тим, що частки співвласників у спільній сумісній власності на квартиру не визначені, співвласником якої були особи, які вже померли ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , тому позивач ОСОБА_1 не має можливості в позасудовий спосіб за погодженням із іншим співвласником визначити розмір своїх часток, та не мають змоги належним чином розпоряджатись належним їм майном, тому виникла необхідність звернутись до суду для визначення розміру часток у спірній квартирі.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачів (за первісним та зустрічними позовами) шляхом визначення часток спадкодавців, які належали їм на день смерті (тобто на момент, коли їх правоздатність не припинилась) у праві спільної сумісної власності на спірні земельні ділянки з метою реалізації прав позивачів на спадкування.

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами спадкового права, а також нормами ЦК України щодо власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності.

Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

Згідно із ст. 370 ч. 2 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що частки співвласників у спільній сумісній власності на квартиру не визначені, співвласниками квартири були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які померли, а позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець, не може у позасудовий спосіб за погодженням із іншими співвласниками визначити розмір своєї частки, та не має змоги належним чином розпоряджатись належним їй майном, оскільки їх розмір частки не визначенний, відповідно до розміру частки в праві власності на квартиру.

Суд зазначає, що будь-яких домовленостей між співвласниками квартири щодо іншого розміру часток у праві спільної сумісної власності судом не встановлено (суду з цього приводу не надано жодних доказів).

Суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про те, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог позивачів.

Відповідно до ст.ст. 13, 141 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачами.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 355, 357, 368, 370, 372, 392, 1216-1218, 1220, 1223, 1225, 1226, 1261, 1268-1270 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 211, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Вінницької міської ради про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування та визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .

Визначити частки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_6 , у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/6 за кожним.

Судові витрати залишити за позивачами.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 23.09.2025 року.

Суддя: