ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 641/1799/24

провадження № 22-ц/818/2956/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Шабельнікова С.К.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Основ`янсько-Слобідський відділ державної виконавчої служб у місті Харкові Східного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м. Харків),

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2025 року в складі судді Онупко М.Ю.

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служб у місті Харкові Східного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування постанови про арешт майна боржника, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що постановою від 17.02.2003 року відділу державної виконавчої служби Комінтернівського району накладено обтяження (арешт) щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 6291893.

Зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1998 реєстраційний № 3-98-122456 квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності громадянам: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Посилалася на те, що на виконанні у відповідача та інших відділах виконавчої служби відсутні відкриті виконавчі провадження, в межах яких можливе звернення стягнення на майно. Відсутня правомірність існування арешту, накладеного на нерухоме майно, а наявність запису про вказаний арешт перешкоджає їй у праві розпорядження своїм майном.

Просила скасувати арешт з квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , який було накладено постановою б/н від 17.02.2003 року Відділу державної виконавчої служби Комінтернівського району, реєстраційний номер обтяження 6291893; скасувати арешт з невизначеного майна, всього майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , який було накладено постановою б/н від 17.02.2003 р. Відділу державної виконавчої служби Комінтернівського району, реєстраційний номер обтяження № 6291917.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, звільнено з-під арешту майно ОСОБА_1 , який був накладений постановою відділу державної виконавчої служби Комінтернівського району м. Харкова № б/н від 17.02.2003 року про арешт майна, а саме з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; в іншій частині позовні вимоги - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення, а саме задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на виконанні виконавчої служби відсутні відкриті виконавчі провадження, в межах яких можливе звернення стягнення на її майно, у зв`язку з чим відсутня правомірність існування арештів, накладених на нерухоме майно, а наявність запису про цей арешт перешкоджає їй у праві розпоряджатися своїм майном. Вважала, що часткове задоволення її вимог не дозволяє в повній мірі володіти та розпоряджатися зазначеним майном, оскільки існує друге обтяження майна, а саме арешт невизначеного майна, всього майна, що належить їй на праві власності, який було накладено постановою б/н від 17.02.2003 Відділом державної виконавчої служби Комінтернівського району, реєстраційним номер обтяження 6291917.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує рішення суду лише в частині відмови у скасуванні арешту з невизначеного майна, всього майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , який було накладено постановою б/н від 17 лютого 2003 року Відділу державної виконавчої служби Комінтернівського району, реєстраційний номер обтяження № 6291917, тому апеляційним судом в іншій частині рішення суду не переглядається.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування арешту з невизначеного майна, всього майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , який було накладено постановою б/н від 17 лютого 2003 року Відділу державної виконавчої служби Комінтернівського району, реєстраційний номер обтяження № 6291917 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не конкретизовано майно, з якого вона просить зняти арешт, не надано доказів того, що таке майно перебуває під арештом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1998 року, реєстраційний № 3-98-122456 квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.21-22).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с.28).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 (а.с.29).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 (а.с.30).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 388190919 від 25.07.2024 року наявні обтяження:

арешт (архівний запис), реєстраційний номер 6291893, реєстратор: Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова б/н 17.02.2003 року, відділ державної виконавчої служби Комінтернівського району; об`єкт обтяження: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; власник: ОСОБА_1 ;

арешт (архівний запис), реєстраційний номер 6291917, реєстратор: Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова б/н 17.02.2003 року, відділ державної виконавчої служби Комінтернівського району; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_1 (а.с.38-39).

Згідно з інформацією з Єдиного реєстру боржників від 23.06.2023 року відсутня інформації щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (а.с.27).

В наданій до суді заяві представник відповідача Основ`янсько Слобідського відділу державної виконавчої служб у місті Харкові Східного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м. Харків) зазначив, що перевіркою відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що АСВП не містить інформації про виконавчі провадження, в рамках яких боржником є або була ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (а.с.57).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 391 ЦК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один із принципів цивільного судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення у касаційному порядку та в яких межах.

У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22).

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (абзац 1 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У цій справі Верховний Суд враховує, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу, його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі, належному відповідачеві.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 (провадження № 14-61цс18)).

Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Отже, у спірних правовідносинах відповідачем / співвідповідачем у справі має бути боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки вирішення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 522/21027/20 (провадження № 61-3607св24).

Матеріали справи свідчать про те, що на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Комінтернівського району від 17 лютого 2003 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта наявне обтяження: арешт (архівний запис), реєстраційний номер 6291917, реєстратор: Перша Харківська міська державна нотаріальна контора; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_1 .

При цьому наразі відсутні відкриті виконавчі провадження, в рамках яких ОСОБА_1 є боржником. У Єдиному реєстрі боржників також відсутня інформації щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

До суду першої інстанції ОСОБА_1 не зверталася з клопотанням про витребування з Першої Харківської міської державної нотаріальної контори постанови відділу державної виконавчої служби Комінтернівського району від 17 лютого 2003 року для з`ясування хто є боржником або особою, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою належна для захисту прав позивачки вимога про звільнення майна з-під арешту має бути заявлена до належного відповідача, а саме у спірних правовідносинах відповідачем / співвідповідачем у справі має бути боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, однак в даній справі в якості відповідача зазначено Основ`янсько-Слобідський відділ державної виконавчої служб у місті Харкові Східного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м. Харків).

Таким чином, установивши, що позов пред`явлено до неналежного кола осіб, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволення позову саме з цих підстав.

Водночас ОСОБА_1 не позбавлена права на пред`явлення позову до суду до належного відповідача.

Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки по суті вимог апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2025 року в частині відмови у скасуванні арешту з невизначеного майна, всього майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , який було накладено постановою б/н від 17 лютого 2003 року Відділу державної виконавчої служби Комінтернівського району, реєстраційний номер обтяження № 6291917 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

С.К. Шабельніков