Провадження № 2/756/1222/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2025 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шевчука А.В.,

секретаря - Омельчук М.О.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання права особистої власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_4 про визнання права особистої власності позивача на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 1996 року по 27.02.1997 року.

За твердженням позивача, його мати ОСОБА_5 за власні кошти придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частину якої оформила на позивача, коли він перебував у шлюбі з відповідачем.

Посилаючись на вказане, позивач просив визнати його особистою приватною власністю спірну 1/2 частину квартири.

Заперечуючи проти позову, у відзиві на позов відповідач вказала на те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Посилаючись на зазначені обставини, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила, просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення учасників справ, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 01.11.2024 року №113/02-31 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 вбачається, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.08.1994 року по 27.02.1997 року.

З договору Купівлі-продажу від 20.06.1996 року вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 купили у рівних долях квартиру АДРЕСА_2 .

За інформаційною довідкою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 15.03.2021 року згідно реєстрових книг Бюро квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, ОСОБА_3 набув право власності на частку квартири АДРЕСА_2 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , а отже право спільної сумісної власності подружжя на вказану частку квартири презюмується, якщо в судовому засіданні не доведено протилежного.

Частиною 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 24 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказував на те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти його матері ОСОБА_5 , яка частину квартири оформила на свого сина ОСОБА_3 .

Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження тих обставин, про які вказує у позовній заяві, а відповідач на спростування вказаних обставин і, на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову.

Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що уся квартира АДРЕСА_2 була придбана за особисті кошти ОСОБА_5 , або ж ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд не бере до уваги посилання позивача на пропуск трирічного строку позовної давності для вимог про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу, оскільки даний спір не стосується поділу майна подружжя, більше того ініційований не ОСОБА_4 .

Беручи до уваги такі чинники як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання права особистої власності на квартиру - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23.09.2025 року.

Суддя А.В. Шевчук