Справа № 740/641/25
Провадження № 2/740/759/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участі секретаря судового засідання Акопян Г. Г., Кот В. С.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- представник позивача адвокат Павленко О. В.,

- представник третьої особи Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Єрофєєва Л. Г., Парубець М. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ніжинської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина,

установив:

У лютому 2025 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив установити факт, що він самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час спільного проживання у позивача та відповідачки народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та проживає за місцем реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_1 . Після народження сина між сторонами погіршилися відносини та через пів року вони почали проживати окремо. При цьому син залишився проживати разом з позивачем, для нього створені комфортні умови проживання, а саме він має окрему кімнату, забезпечений одягом, продуктами харчування, канцелярським приладдям. Тобто син перебуває на утриманні позивача. Позивач працює тренером-викладачем у Ніжинській КДЮСШ «Дзюдо», має стабільний дохід, постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 вересня 2024 року визначено місце проживання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 . У судовому засіданні під час розгляду вищевказаної справи відповідачка зазначила, що із серпня 2024 року працює в м. Києві, де орендує житло, та має намір поїхати за кордон. Станом на час подання вказаного позову до суду відповідачка перебуває у Німеччині. Позивач самостійно виховує та утримує сина, який займається в Ніжинській КДЮСШ «Дзюдо», бере участь у різноманітних змаганнях по всій Україні та має можливість брати участь у змаганнях за кордоном, а тому встановлення вказаного факту є необхідним для вирішення питань щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди матері, вирішення інших соціально-побутових питань, у тому числі, питання отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, можливості одноосібного звернення батька до державних медичних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини без участі матері. Установлення цього факту не позбавляє відповідачку батьківських прав та не встановлює неможливості її участі у вихованні дитини у майбутньому.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26 березня 2025 року 10-30 год., яке відкладено на 17 квітня 2025 року 15-00 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 квітня 2025 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 21 травня 2025 року 12-00 год., зобов`язано Органі опіки та піклування Ніжинської міської ради Чернігівської області надати письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 травня 2025 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачкою ОСОБА_2 вищевказаного позову, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 16 липня 2025 року 09-00 год.

У подальшому судове засідання відкладено на 09 вересня 2025 року 11-00 год.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов у повному обсязі та просили задовольнити. Зокрема, позивач пояснив, що його син постійно проживає з ним з 3-4 років, він його водить до школи, маму хлопчика в школі ніхто не знає. Позивач самостійно виховує та утримує сина, є тренером-викладачем у КДЮСШ «Дзюдо», має стабільний щомісячний дохід близько 20 000,00 грн, більша частина якого йде на сина. У свою чергу відповідачка не надає жодної матеріальної допомоги. З позовом до відповідачки про стягнення аліментів він не звертався, оскільки йому з дитиною вистачає. ОСОБА_2 наразі перебуває за кордоном у Німеччині. Улітку цього року вона попросила, щоб позивач привіз сина погуляти, вона тоді купила дитині футболку та шорти. З моменту звернення позивача до суду з указаним позовом відповідачка зустрічалася із сином, забирала його до себе, телефонувала.

Представник позивача адвокат Павленко О. В. у судовому засіданні пояснила, що спільний син сторін проживає разом з позивачем на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 вересня 2024 року. Позивач дбає про духовний та фізичний розвиток сина, возить його на тренування, забезпечує продуктами харчування, одягом, спортивним інвентарем. Відповідачка на цей час перебуває за кордоном, не працює, матеріальної допомоги дитині не надає, фізично не може виховувати та утримувати сина, при цьому повністю довірила дитину батьку. Зі слів представника позивача, метою встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем сина є юридичне закріплення цього факту для подальшого захисту прав та інтересів дитини. Так, ОСОБА_3 з дитинства займається спортом, бере участь у різних змаганнях на території України. Установлення цього факту також потрібне для того, щоб хлопчик міг безперешкодно виїжджати за кордон на змагання. Питання стосовно отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації станом на цей час для позивача не є актуальним, так як він має відстрочку, але рішення суду щодо самостійного утримання та виховання сина може знадобитися ОСОБА_1 у майбутньому, зокрема, для соціального захисту сина та звільнення позивача від військової служби.

Представник третьої особи ОСОБА_4 у судовому засіданні висловилася, що у вирішенні спору між сторонами покладається на розсуд суду, підтримала висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спірної ситуації. При цьому зазначила, що відповідачка в майбутньому може повернутися назад до України та займатися вихованням сина.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, при цьому належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 09.09.2025 на електронну пошту суду надійшла заява (скан-копія) від імені відповідачки ОСОБА_2 , в якій зазначено, що 23.07.2025 ОСОБА_2 виїхала до Німеччини, де й перебуває на цей час, а тому взяти участь у судовому засіданні, навіть через засоби відеоконференції, - не має можливості за характером роботи, тому справу просила розглянути без її участі, не заперечувала щодо задоволення позовних вимог, оскільки син ОСОБА_3 проживає з батьком, який самостійного його виховує та утримує.

Ухвалою суду від 09 вересня 2025 року, яку занесено до журналу судового засідання, постановлено залишити без розгляду заяву від імені ОСОБА_2 про розгляд справи без її участі, оскільки заява подана з порушенням вимог ч. 3 ст. 183 ЦПК України, а саме заява не підписана у визначений законом спосіб.

Представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_3 - Михайло Дяченко подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 10).

Із витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де також зареєстрований та проживає позивач (ст. 9, 11).

Квартира загальною площею 45,1 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає позивач із сином, вцілому належить на праві власності позивачу, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.09.2018 (а. с. 15).

Згідно з копією акта обстеження умов проживання від 28.11.2024 за місцем проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , умови проживання добрі. Житлове приміщення умебльоване, наявні речі загального вжитку, побутова техніка. Сім`я має продукти харчування. Сукупний дохід складається із заробітної плати батька близько 20 000,00 грн. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: індивідуальна кімната, яка умебльована відповідно до віку дитини, хлопчик має одяг та взуття, яке відповідає сезону (а. с. 13).

Відповідно до довідки від 03.02.2025 № 5, виданої директором закладу дошкільної освіти № 7 «Дзвіночок» Ніжинської міської ради Чернігівської області Тетяною Волосок, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є вихованцем старшої групи, відвідує дошкільний заклад № 7 «Дзвіночок» з 16 жовтня 2023 року. Приводить за забирає дитину батько ОСОБА_1 , який цікавиться про життя дитини у вихователів групи, сплачує щомісячні квитанції за харчування дитини у садочку. Мати ОСОБА_2 забирає сина із дитячого садка дуже рідно і життям ОСОБА_5 у садку не цікавиться (а. с. 14).

Позивач ОСОБА_1 працює тренером-викладачем з дзюдо в Ніжинській комплексній дитячо-юнацькій спортивній школі «Дзюдо» з тижневим навантаженням 36 годин (1,5 ставки); заробітна плата за місяць (станом на січень 2025 року) складає 24 478,00 грн (а. с. 22).

Згідно з характеристикою від 18.02.2024 № 24, виданою директором КДЮСШ «Дзюдо» Адаменко Оленою, ОСОБА_1 працює тренером-викладачем з дзюдо вже понад 10 років. За період роботи в колективі зарекомендував себе знаючим, компетентним спеціалістом. Постійно підвищує свій професійний рівень. Вміло організовує навчально-тренувальний процес, створює умови для розвитку у вихованців інтересу до занять дзюдо, веде пропаганду здорового способу життя та розвитку дзюдо серед дітей та молоді. ОСОБА_6 неодноразові переможці та призери чемпіонатів України, а також обласних, всеукраїнських та міжнародних змагань з дзюдо. За складом характеру спокійний, урівноважений, ввічливий. Користується повагою серед колег та учнів, проявляє високу культуру у спілкуванні, вміє переконати та відстояти свою точку зору. Дисциплінований, відповідально ставиться до своїх обов`язків (а. с. 23).

Як убачається з характеристики від 19.02.2025 № 11, виданої т. в. о. директора Товариства з обмеженою відповідальністю «К.П.О.Ф «Комунальник» Юлією Черпітою, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає в квартирі АДРЕСА_2 разом зі своєю сім`єю. За місцем свого проживання ОСОБА_1 характеризується виключно позитивно ввічливим, відповідальним, врівноваженим, чесним, доброзичливим, товариським та працьовитим. За період проживання від мешканців указаного будинку скарг/заяв/претензій на ОСОБА_1 не надходило. За увесь час ОСОБА_1 зарекомендував себе як зразковий громадянин, що підтримує добрі стосунки як у сім`ї, так і в спілкуванні із сусідами, завжди прийде на допомогу в будь-якій ситуації (а. с. 24).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 вересня 2024 року, яке набрало законної сили 15 жовтня 2024 року, визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 .

Згідно з висновком Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області як органу опіки та піклування щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженим рішенням Виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 15.05.2025 № 01.1-21/239, питання надання висновку щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_3 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області. Члени комісії вважають, що самостійне утримання і виховання дитини може мати місце, якщо: настала смерть матері дитини; наявний факт позбавлення матері батьківських прав за злісне ухилення від виконання батьківських обов`язків; мати дитини визнана безвісно відсутньою, оголошена померлою; мати дитини перебуває у місцях позбавлення волі; мати дитини оголошена в розшук; наявне заключення лікарсько-консультативної комісії про те, що мати дитини за станом здоров`я не може виконувати батьківські обов`язки; мати визнана недієздатною. Батьки самі вирішили, як вони будуть утримувати дитину. Рішення батька самостійно утримувати дитину є його правом. Батько не звернувся до суду до матері дитини з позовом про стягнення аліментів. Мати дитини має можливість спілкуватися з дитиною і брати участь у її вихованні та утриманні, а тому члени комісії дійшли висновку про те, що надати висновок про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком ОСОБА_1 не можливо, оскільки не можливо підтвердити або спростувати цей факт. Ураховуючи вищевикладене, відповідно до ст. 19, 161 СК України Виконавчий комітет Ніжинської міської ради Чернігівської області як орган опіки та піклування не може встановити факт самостійного виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_1 (а. с. 66, 67).

Відповідно до наданої представником позивача роздруківки із застосунку «Резерв +» ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та має відстрочку до 04 листопада 2025 року.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У ч. 4 статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 від 11.09.2024 року.

Крім того, системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно зі ст. 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись за домовленістю батьків дитини, (враховуючи, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог) в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, оскільки існує загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ураховуючи вищенаведене, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України к ожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Так, надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з ним як батьком, однак, жодним чином не підтверджують факт ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання сина.

Доводи представника позивача про те, що відповідачка станом на цей час перебуває за кордоном, унаслідок чого не може фізично дбати про сина, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не звільняють останню як матір від обов`язку виховання та утримання дитини. У свою чергу перебування матері за кордоном не вказує на неможливість її участі у вихованні й утриманні дитини (спілкуванні дистанційно, наданні коштів для утримання та розвиток дитини, тощо).

Відповідачка не позбавлена батьківських прав стосовно ОСОБА_3 , вона зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї як на матір, вимогами законодавства України, зокрема, ст. 150 СК України.

За вказаних обставин не можна вважати, що позивач самостійно виховує та утримує свого сина.

Більше того, утримання дитини батьком є законним обов`язком та не потребує встановленню судом з тією метою, про яку зазначив позивач. При цьому, як установлено судом, що підтвердив позивач у судовому засіданні, він не звертався до відповідачки з позовом про стягнення з неї аліментів на сина.

Установлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачем як батьком, на переконання суду, не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у позовній заяві, та від встановлення судом такого факту не залежить виникнення, зміна особистих прав позивача як батька, зокрема, можливості безперешкодного переміщення дитини за кордон, а також, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дитини, в тому числі соціальних.

Непереконливими є також доводи представника позивача щодо потреби у встановленні такого факту з метою захисту прав та інтересів дитини, оскільки ОСОБА_1 як батько дитини та її законний представник відповідно до чинного законодавства має право без спеціальних на те повноважень та без рішення суду звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, громадських організацій, будь-яких підприємств, установ та організацій, у тому числі дошкільних чи шкільних навчальних закладів за захистом прав та інтересів дитини та з будь-яких питань.

У судовому засіданні представник позивача стверджував, що рішення суду про встановлення вказаного факту може знадобитися в майбутньому, зокрема для захисту прав дитини та можливого звільнення позивача від військової служби.

При цьому слід зазначити, що суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин, яких ще не існує. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

Як убачається із поданого позивачем позову, наданих в судовому засіданні пояснень, між позивачем та відповідачкою відсутній спір щодо виховання та утримання їхнього спільного сина, а тому суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги не вимогами до відповідачки щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача, а фактично вимогами, на підставі яких позивач бажає звільнитись з військової служби, що свідчить про неефективний спосіб захисту, обраний позивачем, та необґрунтованість і безпідставність поданого позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 82, 89, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ніжинської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повідомити учасників справи, що складання повного тексту рішення відбудеться протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частин рішення.

Суддя І. М. Шевченко