Номер провадження: 22-ц/813/3764/25
Головуючий у першій інстанції Скриль Ю.А.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

учасники справи: заявник - ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м .Одеса), Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2024 року, постановлену Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Скриль Ю.А. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м .Одеса), Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту, що має юридичне значення (факту неправильності в актовому записі про народження),

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2024 року, якою заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту, що має юридичне значення (факту неправильності в актовому записі про народження), повернуто заявнику.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказує, що заявник в заяві зазначив, що 13 листопада 2024 року звернувся до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про внесення змін до актового запису про власне народження, а саме просив виправити ім`я дитини з « ОСОБА_4 » російською мовою (що в перекладі на українську є « ОСОБА_5 ») на правильне « ОСОБА_6 », однак 19 листопада 2024 року Відділом було винесено Висновок по справі про внесення змін до актового запису цивільного стану № 392/23.19-71 від 13 листопада 2024 року, яким відмовлено у виправленні імені заявника. Даний висновок було долучено до заяви та надіслано до суду першої інстанції разом з іншими матеріалами в електронному вигляді за використанням підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», що підтверджується переліком додатків.

Щодо відсутності у заяві відомостей про мету встановлення факту, що має юридичне значення (факту неправильності в актовому записі про народження), то заявник повідомив суд першої інстанції, що встановлення факту неправильності в актовому записі про народження та виправлення розбіжностей у написанні власного імені заявника має істотні юридичні наслідки для підтвердження факту його народження та факту родинних відносин із батьками, запис про яких зроблено у свідоцтві про народження « ОСОБА_7 » (російською мовою).

Щодо твердження суду про відсутність квитанції про сплату судового збору вказує, що звертаючись до суду, було сплачено судовий збір у розмірі 484,48 грн, про що свідчить квитанція про сплату № 4418-9799-2891-6115 від 20.12.2024 року, яку також було долучено до заяви та надіслано до суду першої інстанції разом з іншими матеріалами в електронному вигляді.

Помилковим є висновок суду першої інстанції, що заявник надав не завірені належним чином документи, які додані до заяви, оскільки у відповідності до вимог ч. 5, 6, 8 ст. 43 ЦПК України та положень ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», заяву та документи, що були додані до неї, сформовано за допомогою засобів та відповідних алгоритмів підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», з використанням електронного кабінету та цифрового підпису представника заявника.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ст. 1, 3 ЦК України, ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які розглядає суд, визначені частиною першою статті 315 ЦПК України.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК).

Частиною другою статті 294 ЦПК України внормовано право суду у справах окремого провадження з власної ініціативи витребувати необхідні докази.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, а крім того, особливості порядку розгляду таких справ судом щодо доказів.

Постановляючи ухвалу про повернення заяви ОСОБА_2 , суд із посиланням на вимоги п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України виходив з того, що позивачем не надано доказів щодо досудового врегулювання спору та доказів того, що заявнику відмовлено внести зміни до актового запису, у заяві відсутні відомості з якою метою він просить встановити факт, не надано квитанцію про сплату судового збору, а також документи додані до заяви не завірені належним чином.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Із заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив: встановити факт неправильності в актовому записі про народження № 3129 « ОСОБА_7 » (російською мовою), ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеному 29 липня 1982 року відділом ЗАГС міськвиконкому Вінницько міської ради народних депутатів Вінницької області Української РСР (теперішня назва Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в частині неправильності написання імені дитини російською мовою як « ОСОБА_4 », в перекладі українською « ОСОБА_5 », замість правильного імені « ОСОБА_6 »; внести зміни до актового запису про народження № 3129 « ОСОБА_7 » (російською мовою), ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного 29 липня 1982 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Української РС (теперішня назва відділу Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зазначивши ім`я дитини « ОСОБА_6 », замість неправильного « ОСОБА_4 » (в перекладі українською « ОСОБА_5 »).

Тобто, вимоги заявником сформульовано.

Також заявник зазначав, що 13 листопада 2024 року звертався до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про внесення змін до актового запису про власне народження, а саме: виправити написання імені дитини з « ОСОБА_4 » російською мовою (що в перекладі на українську є « ОСОБА_5 ») на правильне « ОСОБА_6 », проте 19 листопада 2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було винесено Висновок по справі про внесення змін до актового запису цивільного стану № 392/23.19-71 від 13 листопада 2024 року відмовлено у виправленні імені дитини.

Основні положення досудового врегулювання спору визначено частиною першою статті 16 ЦПК України, а саме: сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Тобто, заходи досудового врегулювання спору у разі його наявності вживаються сторонами за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Згідно із п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Проте, суд першої інстанції, повертаючи заяву з тих підстав, що до неї не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом (п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України), не звернув увагу, що заявником додано висновок про відмову у внесенні змін та не звернув уваги на законодавчу неврегульованість обов`язковості досудового вирішення спору у справах цієї категорії.

Крім того, суд першої інстанції не врахував норми процесуального права та роз`яснення, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/20002.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи із необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Помилковим є висновок суду, що у заяві відсутня мета встановлення факту, оскільки заявник зазначив, що виправлення розбіжностей у написанні власного імені заявника має істотні юридичні наслідки для підтвердження факту його народження та факту родинних відносин із батьками, запис про яких зроблено у свідоцтві про народження « ОСОБА_7 » (російською мовою).

Повертаючи заяву у зв`язку з відсутністю документів про сплату судового збору та не надання належним чином не завірених документів, суд першої інстанції не врахував, що до заяви застосовуються положення статті 175, 177 ЦПК України, тому суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вказаних вимог, застосовує приписи ч. 1 ст. 185 ЦПК України та постановляє ухвалу про залишення заяви без руху.

Крім того, як встановлено судом, заявник надав квитанцію про сплату судового збору та належним чином оформлені документи.

Приймаючи до уваги наведене, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про повернення заяви ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованими та такими, що не узгоджуються із зазначеними вище нормами права, які регламентують дані правовідносини, а також передчасним через недотримання певних процедур щодо залишення позовної заяви без руху у разі наявності передбачених процесуальним законом підстав.

Аналіз зазначених вище дій суду свідчить про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, оскільки застосовані судом обмеження не повинні обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Оскільки питання про можливість відкриття провадження у справі вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали та порушення прав заявника на вільний доступ до правосуддя, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України.

Дата складення повного тексту постанови - 29 вересня 2025 року

Судді: М.В. Назарова

В.А. Коновалова

В.В. Кострицький