КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ОДЕСИ
Провадження № 2-о/947/453/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою

ОСОБА_1 ,

за участі заінтересованої особи:

Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради,

про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Суть заяви, що розглядається судом:

У липня 2018 року заявниця ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить суд:

- встановити юридичний факт належності їй ОСОБА_1 правовстановлюючих документів: свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 10 липня 1996 року та розпорядження органу приватизації №394 від 10 липня 1996 року щодо квартири АДРЕСА_1 .

Рух справи в суді:

Вказана заява подана заявницею - ОСОБА_1 в порядку окремого провадження 21.07.2025 року.

Матеріали справи за вказаною заявою зареєстровано в суді 21.07.2025 року, присвоєно номер справи №947/27199/25.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаною заявою розподілено судді Калініченко Л.В.

Судом отримано відповідь з ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС України в Одеській області за №5188/14883 від 30.07.2025 року, відповідно до якої встановлено, що заявниця зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

За наслідком перевіреної інформації про зареєстроване місце проживання заявниці, суддею встановлено, що справа підсудна Київському районному суду міста Одеси у відповідності до правил територіальної підсудності визначених статтею 316 ЦПК України.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11.08.2025 року вказану заяву прийнято та призначено до розгляду в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду з повідомленням учасників справи.

Позиція учасників справи:

Заявниця в обґрунтування заявлених вимог у заяві посилається на те, що вона ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України та власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , яке належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 10 липня 1996 року на підставі розпорядження органу приватизації №394 від 10 липня 1996 року.

Заявниця зазначає, що у відповідності до паспорту громадянина України, який посвідчує особу, її прізвище зазначене, як: « ОСОБА_2 », однак оглянувши правовстановлюючі документи на належне їй вказане нерухоме майно нею було встановлено зазначення її прізвища, як: « ОСОБА_3 », що свідчить про розбіжності у правовстановлюючих документах на нерухоме майно, з підстав різного перекладу її прізвища з російської на українська мови та транслітерації.

Враховуючи неможливість усунути відповідні розбіжності у позасудовий спосіб, заявниця вказує, що позбавлена можливості підтвердити своє право власності на належне нерухоме майно, а відтак у повній мірі користуватись правами власника, що стало підставою для звернення до суду з даною заявою.

До судового засідання призначеного на 22.09.2025 року заявниця не з`явилась, однак надала до суду заяву про підтримання заявлених вимог, розгляд справи за її відсутності.

Представник заінтересованої особи Юридичного департаменту Одеської міської ради до судового засідання призначеного на 22.09.2025 року також не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином. Однак, 14.08.2025 року надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заперечень проти задоволення заяви під час розгляду справи не висловлював.

Приймаючи викладене, висловлене волевиявлення учасників справи з розгляду справи за їх відсутності, у відповідності до приписів статті 211 та 223 ЦПК України, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності учасників справи в судовому засіданні 22.09.2025 року на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

У зв`язку з неявкою усіх учасників справи згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши заяву, перевіривши наведені заявником доводи, суд дійшов до таких висновків.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , громадянка України, документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 19 листопада 2001 року Київським РВ УМВС України в Одеській області.

У відповідності до вказаного паспорту громадянина України вбачається, що в останньому на аркуші 11 міститься запис про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Дані обставини з місця реєстрації заявниці також підтверджуються отриманою судом, під час перевірки територіальної юрисдикції справи, відповіддю з ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС України в Одеській області за №5188/14883 від 30.07.2025 року.

Разом з тим, у відповідності до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 виданого 10.07.1996 року Одеською залізницею, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу № 4729, на підставі розпорядження органу приватизації від 10.07.1996 року за № 394, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 .

Дані про власника квартири АДРЕСА_1 , як ОСОБА_1 також містяться у розпорядженні органу приватизації від 10.07.1996 року за № 394, яке слугувало підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 виданого 10.07.1996 року.

На зворотній сторінці свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 виданого 10.07.1996 року міститься відбиток штемпелю про реєстрацію на підставі вказаного свідоцтва права власності на квартиру АДРЕСА_1 , у Одеському міському бюро технічної інвентаризації 30.08.1996 року за №99 стр.90 кн.180 пр.10.08.1996 року, за особою - ОСОБА_1 .

У відповідності до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , виданого у 1996 року, вбачається зазначення прізвища власника вказаної квартири ОСОБА_4 , як « ОСОБА_2 ».

Отже, судом встановлено, що прізвище заявниці у паспорті громадянина України, зазначене як - « ОСОБА_2 », не відповідає прізвищу « ОСОБА_3 », зазначеному у правовстановлюючих документах які посвідчують право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , а саме: свідоцтві про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 10 липня 1996 року та розпорядженні органу приватизації №394 від 10 липня 1996 року.

Норми права, які застосовані судом, та мотиви їх застосування:

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил. Встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 наголошено на тому, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» містяться роз`яснення, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як зазначено у постанові Верховного Суду №320/948/18 від 10.04.2019 року у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Також суд приймає до уваги роз`яснення, викладені у листі Верховного Суду України 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів,що мають юридичне значення», де зазначено, що громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

Крім того, судом враховується правовий висновок, сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21, згідно з яким, неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Частиною 1 ст. 319 ЦПК України встановлено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінка доводів учасників справи, мотиви та висновки суду:

Приймаючи вищевикладені встановлені обставини, суд зазначає, що прізвище особи ОСОБА_1 , на ім`я якої 19 листопада 2001 року Київським РВ УМВС України в Одеській області видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , не відповідає прізвищу особи ОСОБА_1 , на ім`я якої видані: свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , видане 10 липня 1996 року та розпорядження органу приватизації №394 від 10 липня 1996 року на підтвердження права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , що свідчить про розбіжності у написанні прізвища.

Поряд з цим, судом встановлено, що інші дані про особу у зазначені ім`я, по батькові, на ім`я якої видані вищевказані правовстановлюючі документи щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 , повністю відповідають даним заявниці по справі, якою є ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що реєстрація права власності на вказану квартиру, яка проведена на підставі зазначеного свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 10 липня 1996 року, запис про що міститься на зворотній його сторінці, як і технічний паспорт на дане нерухоме майно, стосуєтсья саме особи на прізвище ОСОБА_1 , що відповідає даним заявниці по справі.

Одночасно судом ураховується, що заявниця по справі ОСОБА_1 зареєстрована у вищевказаному нерухомому майні квартирі АДРЕСА_1 , починаючи з 08.07.1987 року.

Докази якими підтверджуються вищевказані обставини є належними, допустимими, достовірними та достатніми, які узгоджуються між собою та не суперечать один одному.

Одночасно під час надання оцінки доказам у справі та застосуванні стандартів оцінки доказів, судом враховується, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Верховний Суд у своїх судових рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

За наслідком чого, досліджуючи вищевказані докази, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає встановленим, що особа зазначена у правовстановлюючих документах які посвідчують право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , а саме: свідоцтві про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 10 липня 1996 року та розпорядженні органу приватизації №394 від 10 липня 1996 року, виданих на ім`я - ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , на ім`я якої 19 листопада 2001 року Київським РВ УМВС України в Одеській області видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , є однією тією ж особою, а різне розбіжності у написанні її прізвища, як: « ОСОБА_2 » і « ОСОБА_3 », є результатом технічної помилки при оформлені тексту документів і перекладу даних про особу заявниці з російської на українську мову внаслідок різної транслітерації.

При цьому, суд враховує, що метою встановлення заявленого факту є реалізація заявником права власності на квартиру, при цьому у іншому порядку встановити факт належності правовстановлюючого документа заявник не має можливості, остільки вирішення питання приведення його у відповідність можливе лише у судовому порядку.

Будь-яких доказів на підтвердження наявності спору про право за наслідком заявлених вимог, матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення суду за наслідком розгляду даної справи судом враховується положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Висновки суду за наслідком розгляду справи:

З урахуванням вищевикладеного в цілому, аналізуючи зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності приймаючи до уваги неможливість встановлення факту, що має юридичне значення, іншим шляхом, суд вважає що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою, доведеною, заявлений до встановлення юридичний факт є підтвердженим, за наслідком чого заява підлягає задоволенню.

Судові витрати по справі:

При ухваленні судом рішення, судом у відповідності до положень ч. 7 ст. 294 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 293, 294, 315, 319, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), за участі заінтересованої особи Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради в особі юридичного департаменту Одеської міської ради (місцезнаходження: 65026, м. Одеса, Біржова площа, 1), про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити юридичний факт, що правовстановлюючі документи: розпорядження органу приватизації від 10.07.1996 року за № 394, та видане на підставі нього свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 видане 10.07.1996 року Одеською залізницею, зареєстроване і записане в реєстрову книгу № 4729, щодо нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , видані на ім`я « ОСОБА_1 », належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Л. В. Калініченко