П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Київ

Справа №756/192/25

Апеляційне провадження №22-ц/824/12083/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на рішення Оболонського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Тихої О.О. 01 травня 2025 року в м. Київ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В

У січні 2025 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошову суму у розмірі 99941,46 грн, яка складається із: грошових коштів, сплачених за Договором № 376В/09/2021 від 13 вересня 2021 року - 15655,00 грн; 3% річних - 1172,22 грн; інфляційних втрат - 3934,79 грн, грошових коштів, сплачених за Договором № 1267Р/12/2021 від 30 грудня 2021 року - 59703,00 грн; 3% річних - 4470,46 грн; інфляційних втрат - 15005,99 грн, а також судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору - 1211,20 грн, витрат на професійну правничу допомогу - 7000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» був укладений Договір № 376В/09/2021 про надання медичних послуг (спостереження вагітності) Пакет «Максимальна турбота» з 6-13 тижнів до пологів (одноплідна вагітність), відповідно до умов якого відповідач (медичний заклад) зобов'язався надати позивачу кваліфіковану медичну допомогу, яка полягає у проведенні циклу амбулаторного спостереження вагітності в обсязі та на умовах, передбачених договором та додатками до нього, у відповідності з існуючими стандартами медичної допомоги. Вартість послуг за вказаним договором, з урахуванням знижки, а також суми страхового платежу, що склала 44685,00 грн, яка була сплачена позивачем. За вказаним договором відповідачем були частково надані послуги та сума невикористаних коштів за договором становить 15655,00 грн.

30 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» був укладений Договір № 1267Р/12/2021 про надання медичних послуг з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт», відповідно до умов якого відповідач (медичний заклад) зобов`язався надати позивачу кваліфіковану медичну допомогу, яка полягає у веденні пологів пацієнта в обсязі та на умовах, передбачених Договором та Додатками до нього, у відповідності з існуючими стандартами медичної допомоги. На виконання умов договору позивачем здійснено оплату вказаних послуг згідно до умов договору у сумі 64343,00 грн.

У зв`язку з воєнними діями позивач була змушена народжувати дитину в іншому місті, тож жодних послуг від ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», передбачених договором №1267Р/12/2021, вона не отримувала, а народила дитину в іншому медичному закладі.

Сплачені ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 62543,00 грн переведені на депозит останньої, із яких 23 червня 2022 року позивач скористалась послугами на суму 2840,00 грн.

19 червня 2022 року позивачем на електронну адресу відповідача була направлена заява про повернення сплачених грошових коштів у розмірі 15655,00 грн та 59703,00 грн.

До теперішнього часу відповідачем сплачені за договорами кошти не повернуто, незважаючи на неодноразові звернення позивача, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з позовом.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення грошових коштів - задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 70725 (сімдесят тисяч сімсот двадцять п`ять) гривень 30 копійок; три проценти річних у розмірі 5272 (п`ять тисяч двісті сімдесят дві) гривні 54 копійки; інфляційні втрати в розмірі 17776 (сімнадцять тисяч сімсот сімдесят шість) гривень 38 копійок; витрати по сплаті судового збору в розмірі 1136 (одна тисяча сто тридцять шість) гривень 47 копійок; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6568 (шість тисяч п`ятсот шістдесят вісім) гривень 10 копійок.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами існували договірні правовідносини, позивачем вартість медичних послуг була оплачена, проте відповідачем послуги в повному обсязі надані не були. Проте грошові кошти сплачені позивачем в рахунок оплати ціни послуг медичного закладу за укладеними договорами відповідач не повернув, а тому суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти, сплачені за Договором № 376В/09/2021 від 13 вересня 2021 року у сумі 15655,00 грн; за Договором № 1267Р/12/2021 від 30 грудня 2021 року у сумі 55070,30 грн, а всього 70725,30 грн.

Оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язань щодо повернення позивачу грошових коштів, у нього виник обов`язок сплатити позивачу разом з сумою основного боргу 3 % річних та інфляційних втрат від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. А тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних у розмірі 5272,54 грн та інфляційні втрати в розмірі 17776,38 грн.

Відповідач ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» не погодилося із зазначеним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, директором товариства подано апеляційну скаргу.

Представник зазначає, що рішенням суду у даній справі, на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, встановлено наявність у відповідача форс-мажорних обставин внаслідок військової агресії РФ, та, відповідно, введення військового стану, що і призвело до неможливості виконання зобов`язання, а відтак, міра відповідальності, передбачена ст. 625 ЦК України, не підлягає застосуванню.

Разом з тим такі доводи спростовуються назвою самої ст. 625 ЦК України - «відповідальність за порушення грошового зобов`язання». Крім того, у пунктах 104 та 105 постанови Великої Палати Верховного Суду України від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Так як, будівля пологового будинку зазнала значних пошкоджень через бойові дії, робота була призупинена, і введення військового стану офіційно визнається форс-мажорною обставиною.

А тому, положення ст. 617 ЦК України звільняють ТОВ «Лелека» від відповідальності, передбаченою ст. 625 ЦК України у даному випадку.

Окремо представник звертає увагу, що нарахування та сплата інфляційних втрат та трьох процентів річних не передбачено умовами укладених договорів спостереження та ведення. Проте, судом першої інстанції при ухваленні рішення, не надано оцінки даним доказам та стягнуто інфляційні втрати та три відсотки річних на користь позивача. Також судом першої інстанції не розглянуто та не прийнято рішення стосовно клопотання ТОВ «Лелека» від 11 лютого 2025 року про розстрочення виконання рішення суду та не надано оцінки іншим доказам, які були додані в додатках до клопотання.

На підставі викладеного, просить скасувати частково рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат та задовольнити клопотання ТОВ «Лелека» від 11 лютого 2025 року і розстрочити виконання рішення суду про стягнення коштів у розмірі 70725,30 грн. на з (три) місяці зі сплатою щомісячних платежів у розмірі 23575,10 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує на те, що представник відповідача заперечуючи в апеляційній скарзі проти вимог в частині застосування ст. 625 ЦК України, не обґрунтовує, як саме наведені ними обставини, вплинули на виконання обов`язку саме з повернення позивачу коштів за попереднім договором. Доводи відповідача з посиланням на негативні наслідки збройної агресії та перебування у скрутному матеріальному становищі, не підтверджуються належними та допустимими доказами. Відтак відсутні правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат.

Щодо заяви відповідача про розстрочення виконання судового рішення на 3 місяці, то представник позивача вказує на те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин, які б давали підстави для розстрочення виконання рішення суду, натомість слід враховувати баланс інтересів учасників справи, а саме відсутність у позивача можливості користуватись власними коштами з 2022 року.

Представник позивача також вказує, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції становить 7000,00 грн, та який підтверджується долученими до відзиву доказами.

На підстави викладеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 7000,00 грн покласти на відповідача.

В судовому засіданні представник позивача - Коваль М.О. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції, сформованим автоматично засобами «АСЕД». Причини неявки суду повідомлені не були. Тому керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перш за все, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що в порядку ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду оскаржується відповідачем в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, апеляційний суд здійснює його перегляд в частині лише вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції не становить предмет апеляційного перегляду.

Судом встановлено, що 13 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» був укладений Договір № 376В/09/2021 про надання медичних послуг (спостереження вагітності) Пакет «Максимальна турбота» з 6-13 тижнів до пологів (одноплідна вагітність), відповідно до умов якого відповідач (медичний заклад) зобов'язався надати позивачу кваліфіковану медичну допомогу, яка полягає у проведенні циклу амбулаторного спостереження вагітності в обсязі та на умовах, передбачених договором та додатками до нього, у відповідності з існуючими стандартами медичної допомоги.

Відповідно до п. 5.2. цього Договору вартість медичної допомоги, що надається пацієнту медичним закладом складає 44685,00 грн, яка була сплачена позивачем у повному обсязі.

Сторонами в ході розгляду справи визнано, що ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» медичні послуги позивачу надав частково, сума невикористаних позивачем послуг становить 15655,00 грн.

Крім того, 30 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» був укладений Договір №1267Р/12/2021 про надання медичних послуг з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт», відповідно до умов якого відповідач (медичний заклад) зобов`язався надати позивачу кваліфіковану медичну допомогу, яка полягає у веденні пологів пацієнта в обсязі та на умовах, передбачених Договором та Додатками до нього, у відповідності з існуючими стандартами медичної допомоги.

Відповідно до п. 8.1. цього Договору вартість послуг за цим договором становить 64343,00 грн.

З рахунку-фактури № 69619 від 30 грудня 2021 року вбачається, що вартість послуг у сумі 64 343,00 грн. складається з: вартості послуги «родопоміч через природні родові шляхи при одно плодовій вагітності з урахуванням знижки 62543,00 грн та суми страхового платежу «Безпечні пологи розширена» - 1800,00 грн.

Сторонами в ході розгляду справи визнано, що Договором № 1267Р/12/2021 від 30 грудня 2021 року ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» були надані позивачу послуги на суму 2840,00 грн.

Також сторонами визнано, що причиною невиконання договірних зобов`язань стали обставини військової агресії РФ проти України, внаслідок яких Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє на день ухвалення рішення.

ОСОБА_1 зверталася до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» з заявами про повернення грошових коштів, оскільки медичні послуги їй надані не були і дитину вона народжувала в іншому пологовому будинку, зокрема відповідачем 20 червня 2022 року підтверджено факт звернення ОСОБА_1 з заявою про розірвання договору та повернення коштів до відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми, правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст.611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Зазначений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21 також зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

З наведених обставин справи вбачається, що між сторонами існували договірні правовідносини, позивачем вартість медичних послуг були оплачені, проте відповідачем послуги в повному обсязі надані не були. А тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти, сплачені за Договором № 376В/09/2021 від 13 вересня 2021 року у сумі 15655,00 грн; за Договором № 1267Р/12/2021 від 30 грудня 2021 року у сумі 55070,30 грн, а всього 70725,30 грн. В цій частині рішення суду сторонами у справі не оскаржується і відповідач в доводах апеляційної скарги вказує, що погоджується з цим висновком суду.

Матеріалами справи підтверджуються обставини звернення позивача з вимогою до відповідача про повернення сплачених коштів, проте вказана вимога не була виконана відповідачем.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та трьох процентів річних від простроченої суми.

Суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача про те, що позовні вимоги в цій частині не підлягали задоволенню з огляду на введення військового стану, що офіційно визнається форс-мажорною обставиною, оскільки відповідачем не надано відповідних документів ТПП України (сертифікату) щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання внаслідок непереборної сили саме зобов`язання за укладеним сторонами договором у вигляді повернення грошових коштів пацієнту після його розірвання у встановленому законом і договором порядку.

Відповідач, вказуючи на те, що з березня 2022 року робота пологового будинку була вимушено припинена через російську агресію та введення воєнного стану на території України, не обґрунтовує, як саме вказані обставини вплинули на виконання обов`язку саме з повернення позивачу сплачених коштів за договором, оскільки замовлені та оплачені медичні послуги остання не отримала.

Посилання відповідача на пошкодження будівлі пологового будинку, що потребує значних фінансових витрат та зусиль для відновлення попереднього стану, через що ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» опинилось у скрутному матеріальному становищі, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні зазначених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції відхиляє як неспроможні посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, у якій зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, і що положення статті 617 ЦК України звільняють ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» як боржника від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

З огляду на ведене, рішення суду в оскарженій частині щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат підлягає залишенню без змін в оскарженій частині відповідно до ст. 375 ЦПК України.

Щодо заява відповідача про розстрочення виконання судового рішення на 3 місяці, апеляційний суд вказує про таке.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що судом першої інстанції не розглянуто та не прийнято рішення стосовно клопотання ТОВ «Лелека» від 11 лютого 2025 року про розстрочення виконання рішення суду. Проте в матеріалах справи наявний відзиві відповідача на позовну заяву від 11 лютого 2025 року, в якому, а також у додатках до якого, відсутнє клопотання про розстрочення виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду належить до компетенції суду, який ухвалив рішення. А отже за відсутності вирішення вказаного питання судом першої інстанції, апеляційний суд не має повноважень для його вирішення. При цьому слід зазначити, що сторона відповідача не позбавлена права на звернення до суду першої інстанції.

При зверненні до суду з відзивом представником позивача адвокатом Коваль М.О. здійснено заяву про компенсацію позивачеві понесених судових прав на правову допомогу, пов`язану з переглядом справи апеляційним судом за апеляційною скаргою відповідача в розмірі 7000,00 грн.

В порядку визначеному п.п. в) п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції має містити в резолютивній частині зазначення розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За правилом ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 та інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Враховуючи межі апеляційного перегляду та результат, за яким апеляційна скарга відповідача залишається без задоволення, факт складання і подання адвокатом Коваль М.О. відзиву на апеляційну скаргу відповідача та участь цього адвоката як представника позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а також з огляду на погоджену вартість наданих юридичних послуг у договорі про надання правової допомоги від 20 червня 2025 року, суд апеляційної інстанції, виходячи з обставин даної справи, критеріїв реальності, розумності і співрозмірності таких витрат складності справи та обсягу виконаних робіт (наданих послуг), які були необхідними для захисту прав та інтересів позивача, вважає за доцільне визначити розмір компенсації позивачу в сумі 3000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» (04075, м. Київ, вул. Квітки Цісик, 56, ).

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст судового рішення складений 22 вересня 2025 року.