Справа № 158/416/23
Провадження № 2/0158/7/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 травня 2025 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Сіліч Ю.Л.,
за участю секретаря судового засідання - Оніщук Н.Є.,
представника позивача Войтюк К.О.
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ГУ Держгеокадастру у Волинській області Хитрик Н.В.,
представника третьої особи на стороні відповідача СГП ТзОВ «Деметра» - Вовдюка О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, цивільну справу за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Сільськогосподарське товариство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Деметра», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Красневич Олександр Анатолійович, виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області про визнання недійсними наказів, визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов`язання повернути земельну ділянку, -
В С Т А Н О В И В
Представник позивача - заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області, що діє в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Ківерцівський національний природний парк «Цуманська Пуща» про визнання недійсним наказів, визнання недійсним договорів дарування земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та проведеної на його підставі державної реєстрації прав, зобов`язання повернути земельну ділянку.
Стверджує, що спірні земельні ділянки відносяться до земель природно-заповідного фонду, які перебувають під особливою охороною держави, тому перехід їх до приватної власності та невжиття Волинською облдержадміністрацією протягом розумного строку після отримання повідомлення про наявність порушень інтересів держави заходів до їх поновлення, є підставою для звернення прокурора до суду, з огляду на практику Верховного Суду.
Зважаючи на те, що Парк є територією природо-заповідного фонду загальнодержавного значення, охороняється як національне надбання, до нього встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.
Стверджує, що накази Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, якими спірні земельні ділянки передано у приватну власність є незаконними, оскільки розпорядження землями природно-заповідного фонду здійснено поза волею розпорядника - Кабінету Міністрів України. На думку прокуратури, такі накази суперечать ст.116,122,123,141,149 Земельного Кодексу України та порушують інтереси держави, що згідно ст.ст.16, 21 Цивільного Кодексу України, ст.ст.21,152,155 Земельного Кодексу України є підставою для визнання їх недійсними.
Зважаючи, що спірна земельна ділянка на праві власності належить державі, то укладати договір дарування землі може лише законний власник майна, тобто держава в особі відповідних органів. На думку представника позивача, усі договори дарування у даній справі, з огляду на викладене, варто визнати недійсними, оскільки дія таких спрямована на перешкоджання законному власнику - Волинській обласній державній адміністрації, у користуванні землями.
Враховуючи вищевикладене, просить:
Окрім іншого, у прохальній частині позовної заяви, позивач заявляє про стягнення судових витрат та залучення до участі у справі третьої особи на стороні позивача - Ківерцівський національний парк «Цуманська пуща» (т.1, а.с.2-20).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року (суддя Польова М.М.) відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (т.1, а.с.185-186).
03 березня 2023 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області від представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Волинській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки, на думку представника відповідача, позивач обрав невірний спосіб захисту в частині звернення до суду з негаторним позовом.
Окрім іншого, з посиланням на земельне законодавство, та з детальним описом дій працівників Держгеокадастру, стверджує, що при затвердженні проектів землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок у власність особам, які є відповідачами по справі, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області діяло правомірно та згідно вимог чинного законодавства, оскільки ділянки, дозвіл на які надавався (Накази), відповідно до даних, які містились у Державному земельному кадастрі мали статус земель сільськогосподарського призначення. Жодних відомостей про те, що спірні земельні ділянки мали статус особливо-цінних земель або ж містили припис щодо певної заборони - останній не містив(т.1, а.с. 196-199).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 березня 2023 року вищевказану заяву задоволено у повному обсязі. Тимчасово накладено арешт на вищевказану земельну ділянку. (т.1, а.с.239-242).
10 березня 2023 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області надійшов відзив від відповідачки ОСОБА_2 , у прохальній частині якого просить у задоволенні позову відмовити.
Зазначає, що позивач не надав жодного офіційного документу на право володіння ВОДА спірною земельною ділянкою; доказів про те, що землі, про які йдеться мова у позовній заяві відносяться до земель особливо-цінних; відсутній будь-який документ (проект із землеустрою) щодо ймовірної зміни цільового призначення земель спірної ділянки із категорії земель сільськогосподарського призначення на землі природно-заповідного фонду.
Окрім того, зазначає, що позивач не надав проект землеустрою щодо встановлення меж території Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», де чітко можна прослідкувати землі ТзОВ «Деметра» та спірну ділянку, як таку, що входить до території Парку.
Звертає увагу суду, що надана позивачем копія охоронного зобов`язання №215/10 від 13.06.2016 року оформлене не у відповідності вимог чинного законодавства (тобто оригінал оформлено з порушенням), а копії картографічних матеріалів з Проекту організації території Ківерцівського національного природного парку не можуть вважатись доказами включення земель СГП ТзОВ «Деметра» та спірної ділянки, зокрема, до території Парку (т.2, а.с.6-11).
10 березня 2023 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області надійшла відповідь за підписом заступника керівника Луцької окружної прокуратури Сергія Мацюка на відзив Головного управління Держгеокадастру Волинській області, у прохальній частині якого просить відхилити викладені у відзиві доводи відповідача, з посиланням на Указ Президента України №203/2010 від 22.02.2010 року «Про створення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», відповідно до додатку якого було погоджено включити землі СГП ТзОВ «Деметра» без вилучення з користування. Заперечує доводи щодо невідповідності охоронного зобов`язання вимогам законодавства. Просить врахувати висновки Верховного Суду, висловлені у Постанові від 18.05.2022 року (т.2, а.с.25-31).
13 березня 2023 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області надійшла відповідь за підписом заступника Луцької окружної прокуратури Волинської області Сергія Мацюка на відзив ОСОБА_5 , у прохальній частині якого, з викладеним спростуванням, просить суд відхилити викладені у відзиві доводи та задовільнити позов (т.2, а.с.58-63).
13 березня 2023 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області від представника Держгеокадастру у Волинській області надійшло заперечення на відповідь прокурора на відзив, у якому, з посиланням на правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 року у справі №922/1830/19, стверджує, що у спорі, який перебуває на розгляді суду, позивачем порушено принцип представництва, оскільки позов пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі Головного управління Держгеокадастру).
14 березня 2023 року до суду від відповідача ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву, у прохальній частині якого просить відмовити у задоволенні позову, оскільки, з наведених прокурором доказів вбачається, що територія Парку в натурі не визначена, а у Проекті організації території Парку, який долучено до матеріалів провадження, земельні ділянки СГП ТзОВ «Деметра» у жодній функціональній зоні не зазначені; на публічній кадастровій карті шар природно-заповідного фонду на території СГП ТзОВ «Деметра» - відсутній. Вказане, на думку відповідача, свідчить про беззаперечну відсутність обмежень та обтяжень щодо використання земель товариства, а тому, надання спірних земельних ділянок у власність і наступні розпорядження цією власністю є законними (т.2, а.с.99-105).
20 березня 2023 року до суду за підписом представника позивача- заступника Луцької окружної прокуратури Волинської області Сергія Мацюка надійшла відповідь на відзив відповідача ОСОБА_7 , в якому, звертаючи увагу на висновок від 18.05.2009 року за підписом директора СГП ТзОВ «Деметра», яким погоджено створення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», вважає доведеним факт перебування спірної ділянки у межах території Парку, а відтак - підставним повернення земель із приватної власності у державну (т.2, а.с.138-144).
У доданих прокурором до відповіді поясненнях, посадова особа стверджує, що обраним ним спосіб захисту у виді негаторного позову є належним та таким, що не суперечить приписам чинного законодавства у наданні можливості прокурору пред`являти інтереси держави у суді, звертаючись при цьому до державного органу (т.2, а.с.138-152).
22 березня 2023 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області надійшли письмові пояснення за підписом представника Волинської обласної державної адміністрації Тараса Данилюка, в якому позовні вимоги, зазначені у позовній заяві прокурора підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (т.2, а.с.169-173).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 19.05.2023 року постановлено відвести суддю Польову М.М. від розгляду вказаної цивільної справи (т.2, а.с.234-235).
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ, справу розподілено судді Поліщук С.В. (т.3, а.с.1).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 червня 2023 року постановлено відвести суддю Поліщук С.В. від слухання справи (т.3, а.с.20-21).
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Сіліч Ю.Л.
Ухвалою від 22 червня 2023 року прийнято до свого провадження (т.3, а.с. 25-27).
Ухвалами Ківерцівського районного суду Волинської області від 29 серпня 2023 року, з огляду на положення ч.1,5 ст.53 ЦПК України, до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору- сільськогосподарське товариство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Деметра»; приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу - Красневича Олександра Анатолійовича; виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області (т.3, а.с.64-65).

20 вересня 2023 року до суду за підписом представника третьої особи на стороні відповідачів- СГП ТзОВ «Деметра» Вовдюка О.І. подано відзив на позовну заяву, у прохальній частині якого представник просить відмовити у задоволенні позову з огляду на відсутність будь-яких доказів зі сторони позивача, які свідчили б про порушення Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області норм чинного законодавства при затвердженні наказів про надання спірних земельних ділянок у приватну власність та даних про виконання Указу Президента України №203/2010 «Про створення КНПП «Цуманська пуща» (т.3, а.с.100-102).

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідачки ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи до закінчення військового стану на території України ( т.3, а.с.103).

04 жовтня 2023 року до суду за підписом прокурора надійшла відповідь на відзив представника СГП ТзОВ «Деметра», в якій наводить мотиви заперечень, викладених у відзиві, зокрема, посилається на дані, надані громадською організацією «Українська природоохоронна група», відповідно до яких, на його думку, доводиться створення Парку «Цуманська пуща» (т.3, а.с.113-117).

11 жовтня 2023 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача - Держгеокадастру у Волинські області, у мотивувальній частині яких, представник наводить крайню правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 09.08.2023 року у справі №915/86/23, відповідно до якої, позовні вимоги прокуратури в інтересах держави в особі обласної державної адміністрації про скасування наказів, звернених до Держгеокадастру, слід розцінювати як позов поданий державою до держави, а тому у задоволенні позову слід відмовити (т.3, а.с.150-151).

11 жовтня 2023 року на адресу суду за підписом представника третьої особи СГП ТзОВ «Деметра» Вовдюка О.І. надійшли письмові пояснення на відповідь на відзив прокурора, в яких надано спростування доводів прокурора.

Зокрема, звертає увагу, що позивач надає суду недостовірну інформацію, оскільки на адвокатський запит від Управління екології та природних ресурсів Волинської ОДА надано картографічні матеріали території, яка передавалась СГП ТзОВ «Деметра» у відповідності до охоронного зобов`язання №215/10 від 13.06.2016 року, відповідно до яких земля «Деметри» на них відсутня, тобто не входить до території Парку (т.3, а.с.164-168).

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (т.3, а.с.204).

Представник позивача - прокурор Луцької окружної прокуратури в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Ключові аспекти, на які звертала увагу суду:

- наявність Указу Президента України №203/2010 від 22.02.2010 року, яким створено на території Ківерцівського району Волинської області Ківерцівський національний парк «Цуманська пуща», у склад якого увійшли землі, належні СГП ТзОВ «Деметра», які є об`єктом природно-заповідного фонду, а отже не можуть бути передані у приватну власність;

- докази переходу вказаних земель у приватну власність на підставі наказів Головного управління Держгеокадастру у Волинській області;

- наявність письмової згоди директора СГП ТзОВ «Деметра» про надання згоди на входження земель, що перебувають у його користуванні до Парку та охоронне зобов`язання, відповідно до якого директор СГП ТзОВ «Деметра» взяв на себе обов`язок не передавати вказані землі до приватної власності;

- дані громадської організації «Українська природоохоронна група», якими підтверджуються межі території Парку та входження до них земель «Деметри»;

- належність обраного способу захисту у виді подання негаторного позову, яким, на думку прокурора, буде досягнута легітимна мета спору;

- дані із відкритої онлайн платформи Держгеокадастру України, відповідно до якої при накладенні меж Парку доводиться входження до нього спірних земель.

Відповідач - представник Держгеокадастру у Волинській області Наталія Хитрик позов заперечила, просила у його задоволенні відмовити, зважаючи на основні тези:

-відсутність будь-яких правових підстав, що могли б свідчити про порушення працівниками Держгеокадастру у Волинській області норм закону при погодженні проектів наказів про надання спірних земельних ділянок у приватну власність, з огляду на відсутність у базі Державного земельного кадастру будь-яких заборон або ж даних про те, що спірні землі відносяться до природоохоронних, перебувають під особливим статусом або ж містять заборону на розпорядження ними;

- відсутність доказів зі сторони позивача про те, що Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща» є об`єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного призначення у відповідності до вимог чинного законодавства і що земельна ділянка :04:000:0832 входить до його території.

ОСОБА_9 , перебуваючи у статусі відповідача та представника третьої особи на стороні відповідачів, у судовому засіданні позов заперечив, просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі, звертаючи увагу суду на основні аспекти:

- відсутність доказів про те, що спірна земельна ділянка входила до території Парку;

- відсутність будь-яких порушень з боку управління Держгеокадастру у Волинській області вимог чинного законодавства при винесенні спірних наказів;

- охоронне зобов`язання оформлено з порушенням вимог чинного законодавства, тобто несе формальний характер ;

- відсутність Проекту організації Парку з визначенням його меж, території.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Максимчук Ю.П., який в подальшому самоусунувся від представництва інтересів та відмовився брати участь у судових засіданнях (т.4, а.с.135,146), просив відмовити у задоволенні позову, аргументуючи, що Указ Президента про створення Ківерцівського національного природного Парку «Цуманська пуща» №203/2010 від 22.02.2010 року Парку не виконано, Парк державними органами у відповідності до вимог законодавства де-факто не створений, тобто вимоги з якими звертається прокурор апріорі не можуть підлягати до задоволення.

Представник третьої особи адміністрації КНПП «Цуманська пуща» - заступник директора Парку Семенович Богдан Васильович в судовому засіданні позов прокурора підтримав. Ствердив про діяльність Національного парку «Цуманська пуща» як де-юре так і де-факто. З огляду на викладене, позов прокурора просив задоволити та прийняти рішення про повернення земельних ділянок законному власнику - Волинській ОДА.

Водночас, на уточнюючі запитання суду, не заперечив існування певних недоопрацювань, невідповідностей у поточних документах щодо створення Парку та його діяльності, однак, на його думку, це не може бути беззаперечною підставою для відмови у задоволенні позову в цілому.

Оскільки у процесі слухання справи у сторін та суду безпосередньо виникало багато запитань до представника Волинської ОДА, який, подавши клопотання, просив слухати справу по суті без його участі, суд, зважаючи на дотримання та досягнення основного принципу, закріпленого у ЦК України верховенство права, задля дотримання положень, закріплених у ст.6 Конвенції ухвалою від 01 лютого 2024 року постановив визнати явку представника Волинської ОДА обов`язковою (т.4., а.с.36).

Представник Волинської ОДА в судовому засіданні позов підтримала. Ствердила, що відповідно до листа Міністерства екології та природних ресурсів України, обласні державні адміністрації були наділені правом видавати охоронні зобов`язання. Пояснити розбіжність оформлення охоронного зобов`язання, виданого СГП ТзОВ «Деметра» з іншими, які долучені до матеріалів провадження, пояснити не змогла (т.1,а.с.34; т.3, а.с. 172-175).

Не заперечила, що у супровідному листі, яким другий примірник охоронного зобов`язання надсилався директору СГП ТзОВ «Деметра» невірно вказаний адресат (юридична адреса та форма товариства), водночас, вважає, що це не може свідчити про необізнаність ОСОБА_1 з вимогами охоронного зобов`язання.

Вважає доведеним факт того, що спірна земельна ділянка входила до території Ківерцівського національного природного Парку «Цуманска пуща» та вибула у приватну власність з порушенням вимог законодавства, про які вказує прокурор у позовній заяві, а тому повинна бути повернута у власність Волинської ОДА, шляхом прийняття рішення про задоволення вимог прокурора.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд звертає увагу на наступне.

Частина 1 ст. 4 ЦПК України встановлює кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу вимог ст. ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний встановити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого, суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 560/898/16-ц.

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

За таких обставин, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повинно здійснювати свої повноваження у сфері регулювання земельних відносин лише у межах повноважень та у спосіб, що встановлені відповідними нормами чинного законодавства.

Відповідно до положення про Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 23.12.2021 року №603, Головне управління у своїй діяльності повинно керуватись Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Прем`єр-міністра України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України, наказами Держгеокадастру, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також Положенням.

Частинами 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або ж місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної ділянки (паю).

У своїй діяльності Держгеокадастру керується даними, що містяться в Державному земельному кадастрі (ДЗК).

Відповідно до ст.193 Земельного кодексу України, Державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження їх у використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками та користувачами.

Призначенням Державного земельного кадастру, у відповідності до ст. 194 Земельного кодексу України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ, організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю, цінності і охорони земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

За змістом ст.195 Земельного кодексу України, основним завданням ведення Державного земельного кадастру є забезпечення повноти відомостей про всі земельні ділянки; застосування запровадження системи просторових координат та системи ідентифікації земельних ділянок; запровадження єдиної системи земельно-кадастрової інформації та її достовірності.

Згідно ст.3 Закону України «Про державний земельний кадастр», Державний земельний кадастр базується на принципі внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до Закону.

Частиною 1 ст.79-1 Земельного кодексу України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно ч.2,8 ст.24 Закону України «Про державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який містить всі відомості про таку. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки.

Аналізуючи вищевикладене та, надаючи оцінку доказам, поданим учасниками провадження, суд звертає увагу на наступне.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Щодо визнання незаконним наказів Головного управління Держеокадастру у Волинській області.

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ВЛ №000058, виданого 07 квітня 2006 року за підписом голови Ківерцівської районної ради народних депутатів А.П. Грицюка, Сільськогосподарському підприємству у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Деметра» з локацією у с. Озерце, рішенням Ківерцівської районної ради народних депутатів від 16.09.1999 року №7/19 надано у постійне користування 312 (триста дванадцять) гектарів землі сільськогосподарського використання (т.1, а.с.23). Інформація внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т.1, а.с.28). Суд звертає увагу, що жодних заборон, обмежень у користуванні, розпорядженні земельною ділянкою Реєстр не містить.

Відповідно до плану зовнішніх меж, вказана земельна ділянка відноситься до меж Озерцівської сільської ради (т.1, а.с.24-27).

Нотаріально посвідченою заявою від 24 червня 2020 року, СГП ТзОВ «Деметра» в особі директора гр. ОСОБА_1 надає згоду на вилучення із користування частини земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер :04:000:1923, для відведення у власність ОСОБА_10 (т.1, а.с.48-зворот).

09 листопада 2020 року відповідач по справі - ОСОБА_11 звернувся із заявою на ім`я начальника ГУ Держгеокадастру у Волинській області про надання дозволу на затвердження проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер 0:04:000:0819 для ведення особистого селянського господарства у власність на підставі проекту землеустрою та витягу з державного земельного кадастру (т.1, а.с.43).

Надаючи оцінку проекту землеустрою, суд звертає увагу, що такий виготовлено ліцензованим інженером-землевпорядником, на підставі нотаріально посвідченої заяви представника юридичної особи СГП ТзОВ «Деметра» Вовдюка О.І. та висновку експерта ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, відповідно до якого експертом чітко вказано про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення; склад угідь 002.01, згідно КВЗУ належить до сіножатей; дані про те, що відносно такої наявні обмеження або ж статус особливо-цінних земель - відсутні. З огляду на проведену державним експертом перевірку, прийнято висновок про погодження проекту для надання земельної ділянки з кадастровим номером 0:04:000:0819 у приватну власність (т.1, а.с.45-47).

На підставі вищевказаних документів, Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області видано Наказ № 3-415/15-21-СГ від 04.02.2021 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» (т.1, а.с.44).

09 листопада 2020 року відповідач по справі - ОСОБА_12 звернулась із заявою на ім`я начальника ГУ Держгеокадастру у Волинській області про надання дозволу на затвердження проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер 0:04:000:0822 для ведення особистого селянського господарства у власність на підставі проекту землеустрою та витягу з державного земельного кадастру (т.1, а.с.37).

Надаючи оцінку проекту землеустрою, суд звертає увагу, що такий виготовлено ліцензованим інженером землевпорядником, на підставі нотаріально-посвідченої заяви представника юридичної особи СГП ТзОВ «Деметра» Вовдюка О.І. (надав дозвіл на вилучення) та висновку експерта ГУ Держгеокадастру у Львівській області, відповідно до якого експертом чітко вказано про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення; склад угідь - сіножаті; дані про те, що вказана земельна ділянка не відноситься до категорії особливо цінних земель або ж наявність обмежень. З огляду на проведену державним експертом перевірку, затверджено висновок про погодження проекту для надання земельної ділянки 0:04:000:0822 у приватну власність (т.1, а.с.54-56).

На підставі вищевказаних документів, Головний управлінням Держгеокадастру у Волинській області видано Наказ № 3-418/15-21-СГ від 04.02.2021 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» (т.1, а.с.36).

Зважаючи на викладене, суд констатує, що при виділенні спірних земельних ділянок вищезазначеним громадянам та наданні у приватну власність, працівниками Держгеокадастрів не було порушено жодних норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства. Хронологія дій Держгеокадастрів є чіткою, послідовною; інформація, отримана з інформаційних джерел, а саме Державного земельного кадастру щодо спірних земельних ділянок є реальною та такою, що не піддавалась людському втручанню. Тобто, вказувати про те, що при переході земельних ділянок з кадастровими номерами 0:04:000:0819 та 0:04:000:0822 у приватну власність, працівниками державного органу, в даному випадку - Держгеокадастру у Волинській області, було здійснено можливий обхід норм законодавства або ж їх порушення, у суду підстав констатувати немає. Земельні ділянки на момент їх переходу не містили будь-якого статусу, що давав би чітку заборону у переданні їх у приватну власність. Дані про те, що земельні ділянки входили до території національного природного Парку, у Кадастрі були відсутні.

Обставини, встановлені судом, підтверджуються й подальшими письмовими доказами, що наявні у матеріалах провадження.

Зокрема, аналізуючи зміст відповіді від 06.05.2022 року №01-15/128 за підписом директора НПП «Цуманська пуща» Віталія Деркача на запит Луцької окружної прокуратури на №53-2114ВИХ-22 від 02.05.2022 року, вбачається, що очільник адміністрації Парку не заперечує, що Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 17.05.2019 року №3-473/15-19-СГ Парк отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою із зміною цільового призначення 912,33 га земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в землі природно-заповідного фонду (т.1, а.с.130), що, на переконання суду, за констатації відсутності будь-яких відміток у системі земельного кадастру, свідчить про те, що землі станом не лише виникнення спірних правовідносин, а й на 2022 рік не мали статусу охоронюваних законом земель, тобто не відносяться до земель природно-заповідного фонду.

Вказане підтверджується й змістом відповідей на запити прокурора. У листі №17/18/2-22 від 04.01.2022 року за підписом заступника голови Луцької районної державної адміністрації вказано «….Перереєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:1923 (ділянка надана СГП ТзОВ «Деметра» у постійне користування) не проводилась, оскільки вказану земельну ділянку не передано Луцькій районній державній адміністрації згідно передавального акту правових зобов`язань та майна Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області до Луцької районної державної адміністрації Волинської області…» (т.1, а.с.165) (відбувалась ліквідація Ківерцівської РДА, тобто майно, в даному випадку - земля, повинно було бути передано правонаступнику).

Згідно змісту листа за підписом начальника Управління містобудування та архітектури ВОДА Миколи Тимчука, адресованого на запит прокуратури, датований 10.06.2022 року «…..розпорядження голови стосовно земельної ділянки :04:000:1923 (або її частини), або її правового режиму використання тощо, облдержадміністрацією не приймалися…» (т.1, а.с.168).

Окремо суд звертає увагу на висновок спеціаліста-землевпорядника щодо відсутності відповідно до відкритих реєстрів, будь-яких обмежень у використанні земельної ділянки і наявності земельних сервітутів (т.1, а.с.102-104).

З огляду на викладене, враховуючи, що розпорядником земель на момент виникнення спірних правовідносин було Управління Держгеокадастру у Волинській області, за відсутності у системі Держгеокадастру будь-якої інформації, що забороняла б розпоряджатись спірною земельною ділянкою, тобто, надавати громадянам у приватну власність, підстав для задоволення позову прокурора в частині скасування Наказів № 3-415/15-21-СГ від 04.02.2021 року та № 3-418/15-21-СГ від 04.02.2021 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» у суду підстав немає. Не здобуто таких доказів й безпосередньо в судовому засіданні.

Щодо скасування договорів дарування.

В подальшому, учасники провадження, маючи у приватній власності вищевказані земельні ділянки, тобто наділені конституційним правом, передбаченим ст.41 Конституції України, у відповідності до ст. ст.316, 317 ЦПК України, вправі за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, користуватись і розпоряджатись таким майном (землею).

Фактично, скориставшись таким правом, 31 серпня 2021 року, ОСОБА_11 здійснив дарування належної йому земельної ділянки з кадастровим номером 0:04:000:0819 гр. ОСОБА_13 , що стверджується договором дарування серії НРМ 173457, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Красневичем О.А.(т.1, а.с.67-68, 93-94).

Інший законний власник земельної ділянки 0:04:000:0822 - ОСОБА_12 , користуючись своїм конституційним правом, здійснила дарування вказаної земельної ділянки ОСОБА_14 на підставі нотаріально-посвідченого правочину (т.1, а.с.69-70). Останній, в свою чергу, здійснив дарування цієї земельної ділянки на ім`я ОСОБА_15 (т.1, а.с.71-72,95-96).

В подальшому, на підставі технічної документації із землеустрою, земельні ділянки з кадастровими номерами 0:04:000:0819 та 0:04:000:0822 об`єднано в земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0832. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єднана земельна ділянка площею 4,00 га належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_2 (т.1, а.с. 73-74,78-84, 88-92, 97-102).

Прокурор, заявляючи вимогу про визнання недійсними вищевказаних договорів, посилався виключно на обставину, що такі повинні бути визнані судом недійсними, оскільки стосувались земельних ділянок, що є частиною об`єкта природно-заповідного фонду загальнодержавного значення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», тобто не могли бути передані у приватну власність. Укладення таких договорів суперечить чинному законодавству, що є підставою для визнання їх недійсними.

Надаючи оцінку вищевикладеному, суд звертає увагу на наступне.

Частина 1 ст.215 ЦК України регламентує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Отже, можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які в загальному вигляді визначені у ст.203 ЦК України. Зокрема, умовами чинності (дійсності ) правочину є:

1)зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5)правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним;

6)мають бути дотримані спеціальні вимоги до укладення певних видів правочинів.

Порушення перелічених умов у відповідності до норм ЦК України тягне за собою недійсність правочину.

Окрім того, частина третя статті 203 ЦК України вказує, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, вставлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналізуючи вищевказані норми, суд, з огляду на викладену мотивацію прокуратури, схильний розуміти, що мова у позовній заяві йде саме про оспорюваний правочин.

Водночас, надаючи оцінку таким правочинам (договорам дарування у даному випадку), суд не вбачає порушення нотаріусом вимог п.2-6 ч.1 ст.203 ЦК України, які б надавали суду можливість визнати такий правочин недійсним та задоволити позов в частині визнання договорів дарування недійсними.

Щодо невідповідності правочину вимогам п.1,ч.1 ст.203 ЦК України, як на підставу для визнання недійсності, суд висловить аргументацію після надання оцінки іншим доказам по справі, що стосуються входження/невходження спірних земельних ділянок до території Парку.

Щодо вимоги про повернення спірної земельної ділянки та способу захисту.

Представник позивача у одній із вимог просить усунути перешкоди у здійсненні Волинською обласною державною адміністрацією права власності на земельну ділянку площею 4 га з кадастровим номером :04:000:0832 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 , а саме - права приватної власності на спірну земельну ділянку та заявляє вимогу аби суд зобов`язав ОСОБА_2 повернути вказану земельну ділянку у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації.

Позивач, з посиланням на практику Верховного Суду, стверджує, що саме пред`явлення негаторного позову, тобто заявлення вимоги про усунення перешкод у праві користування, розпорядження та зобов`язання повернути земельну ділянку є ефективним способом на відновлення порушених прав.

Суд зазначає, що особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц вказала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц).

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц).

З огляду на наведені визначення, Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного й негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Під час вирішення питання про віднесення заявленого у справі позову до віндикаційного чи негаторного, які є різновидами способів захисту права власності, поняття володіння потрібно розглядати як складову змісту такого права в розумінні положень ч. 1 ст. 317 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).

Так, у Постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в ч. 1 ст. 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. Отже, з огляду на специфіку речей в обороті, володіння рухомими й нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджено, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

У Постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на зазначене, в разі задоволення вимоги власника про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстровано право власності на цю ділянку, суд витребовує останню на користь власника від указаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідну ділянку власникові.

Отже, захист судом порушеного права на підставі віндикаційного позову полягає в реєстрації за дійсним власником його права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Якщо право власності на нерухоме майно лишається зареєстрованим за дійсним власником, однак таке майно незаконно використовує інша особа, то потрібно звертатися не з віндикаційним, а з негаторним позовом, оскільки, в такому разі, усунення перешкод у користуванні власником своїм майном і буде ефективним способом захисту порушеного права, а рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння не матиме жодного ефекту.

Як встановлено судом, право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за новим власником, який згодом відчужив її на платній основі.

Отже, правомірним та ефективним способом захисту порушених прав держави на спірні землі у даній справі є віндикаційний позов, а не негаторний, як подано прокурором.

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 виснувала: розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

За наведених обставин суд вважає, що обраний прокурором спосіб захисту -зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення державі в особі Волинської обласної державної адміністрації, а також похідні вимоги, суперечить закону та є неефективним.

Окрім того, суд звертає увагу, що позовна вимога прокурора викладена у редакції «…усунути перешкоди у здійсненні Волинською ОДА права власності на земельну ділянку….». Водночас, згідно інформації реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:1923 (першочергова, з якої виділено спірні ділянки) є Ківерцівська РДА (т.1, а.с.28, зворот). При ліквідації РДА вказана земельна ділянка правонаступнику - Луцькій районній державній адміністрації не передана (т.1, а.с.145). На думку суду, очевидним є факт несумісної заявленої позовної вимоги в частині зазначення власника земельної ділянки Волинську ОДА, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що саме їй, як власнику земельної ділянки здійснюють перешкоди у її користуванні.

Щодо належності спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща».

За статтями 12 і 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.84 Земельного кодексу України у державній власності України перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до п.п. «г» ч.4 цієї статті до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу , наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Системний аналіз положень зазначених статтею свідчить, що виключно землі під об`єктами природно-заповідного фонду можуть бути обмежені в обороті.

Тобто, для правильного вирішення спору, суду, за наданими сторонами доказами, необхідно встановити приналежність спірної земельної ділянки до територій земель природно-заповідного фонду.

Прокурор у позовній заяві, як на доказ входження спірних земельних ділянок до території КНПП «Цуманська пуща» посилається саме на вищезазначений Указ Президента, Проект створення Парку, картографічні матеріали, відповіді державних органів.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 22 лютого 2010 року Указом Президента України постановлено створити на території Ківерцівського району Волинської області Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща».

Кабінету Міністрів України доручено забезпечити :

-вирішення питання щодо утворення адміністрації Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» та забезпечити її функціонування;

-затвердження у шестимісячний строк у встановленому порядку Положення про Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща»;

-вирішення протягом 2010 року відповідно до законодавства питання щодо надання у постійне користування Ківерцівському національному природному парку 3471,54 гектара земель;

-розроблення протягом 2010-2012 років та затвердження в установленому законом порядку Проекту організації території Ківерцівського національного природного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів;

-розроблення протягом 2010-2012 років проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та проекту землеустрою з організації та встановлення меж території Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», отримання державних актів на право постійного користування земельними ділянками.

У додатках до Указу перераховано землі, включення яких до території Парку без вилучення погоджено, серед яких містяться дані й про 312,00 гектарів земель сільськогосподарського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Деметра» (т.1, а.с.21-22).

Суд вважає за необхідне надати оцінку Указу Президента, оскільки саме на цей документ в подальшому посилаються посадові особи державних органів при наданні запитуваної інформації прокурору, яка була використана як доказ позивачем при обґрунтуванні позовної заяви.

Власне, частина друга вказаного нормативно-правового акту містить чітку вказівку Кабінету Міністрів України на вчинення певних дій задля реалізації функціонування Ківерцівського національного природного парку, фактично виконання Указу.

Щодо виконання п.2. З матеріалів справи вбачається, що лише за спливом10 років (31.08.2020 року) Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів №110, затверджено Положення про Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща» (т.1, а.с.133-141).

Абзац 2 пункту 1.7 вказує, що до встановлення меж Парку у натурі, його межі визначаються відповідно до проекту створення Парку (т.1,а.с.134). Суд наголошує, що сторони не заперечували вказаної обставини.

Однак, відповідачі наголошували, що Проект створення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська Пуща» насправді не розроблено та не прийнято уповноваженими на те органами, що виключає можливість достовірно встановити його реальні межі.

Водночас, прокурор, представник Волинської державної адміністрації заперечили такі доводи, акцентуючи увагу суду, що такий Проект все ж таки було прийнято, однак його назва є іншою - Проект створення національного природного парку «Ківерцівський», наукове обґрунтування, наданий на запит прокуратури Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України, який затверджено у 2006 році (т.1, а.с.144-147).

Відповідачі категорично заперечили, що вказаний Проект є саме тим проектом Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» в силу іншої назви. Водночас, звернули увагу суду, що навіть, якщо взяти до уваги ймовірне твердження ідентичності Проекту «Ківерцівський» з Проектом, який мав би відповідати назві Парку, що зазначений в Указі Президента України - «Цуманська пуща», західна межа у ньому визначена у абзаці 6 розділу 1.1. (т.1, а.с.145), а спірна земельна ділянка знаходиться західніше на 23 км від вказаної межі (поблизу селища Кульчин), що виключає її можливе входження до території Парку та узгоджується з «рис.2» «Межі проектованого Національного природного парку «Ківерцівський», що є додатком (т.1, а.с.146, т.4, а.с. 164-165).

Суд бере до уваги такий доказ та звертає увагу на наступне. Проект Парку «Ківерцівський» не містить вказівку про те, що до його території входять землі СГП ТзОВ «Деметра», а отже посилання позивача на вказаний доказ як на підставу його задоволення, суд до уваги не бере.

Суд звертає увагу, що Ківерцівською районною радою листом від 01.12.2009 року повідомлено Державне управління охорони навколишнього природного середовища у Волинській області року про погодження місця розташування земельної ділянки для створення Ківерцівського НПП «Цуманська пуща». Відповідно до експлікації земель, до території Парку погоджено входження лише 86.50 га земель сільськогосподарського призначення, що розміщені на території Озерцівської сільської ради, коли у спорі мова йде про входження до території Парку 312 га земель, що надані у користування СГП ТзОВ «Деметра» (т.1,а.с.148,152).

Водночас, інший документ, що з ідентичним реєстраційним номером 17.12.2009 №01-04/27, долучений до такого рішення з ідентичною назвою Експлікація, містить відомості про погодження входження й 2.1 га інших земель (т.1, а.с.153). Суд звертає увагу, що обидва документи не містять підпису уповноваженої на те особи ( в.о. начальника Управління Держкомзему у Ківерцівському районі Левчика О.І.), тобто відсутнє засвідчення посадової особи. А враховуючи, що саме ці документи лягли в основу майбутнього рішення Ківерцівської районної ради Волинської області від 26.02.2010 року №29/19, яким ймовірно погоджено (відсутність підпису посадової особи ) створення КНПП «Цуманська пуща», суд не може їх оцінювати як беззаперечні докази створення Парку.

Інший документ, що долучений позивачами до матеріалів провадження - інформація про земельні ділянки, які передбачено залучити до складу Ківерцівського НПП «Цуманська пуща» в розрізі місцевих рад та землекористувачів, засвідчений підписом заступника начальника управління Держкомзему у Ківерцівському районі містить інформацію про ймовірне залучення 312 га земель, що перебувають у користуванні СГП ТзОВ «Деметра», водночас, встановити приналежність його до будь-якого рішення, пояснити у судовому засіданні ні позивач, ні представник ВОДА достеменно не зміг.

Підводячи підсумок, суд констатує, що інформація у документах, яка лягла в основу прийняття Указу про створення КНПП «Цуманська пуща», не відповідала дійсності. В подальшому, Указ Президента про створення КНПП «Цуманська пуща» - не виконано.

Така позиція, на переконання суду, узгоджується й з результатами Акту Державної екологічної інспекції у Волинській області №12/01.22 від 18.01.2022 року (тобто за спливом 12 років після Указу Президента) за наслідками проведення планового заходу державного нагляду щодо додержанням суб`єктом господарювання - Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» дотримання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, відповідно до якого констатовано, що вимоги п.2 Указу Президента України від 22.02.2010 року №203 «Про створення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» не виконано.

Зокрема, «….Положенням (себто про Ківерцівський національний природний парк «Цуманська Пуща» визначено, що до встановлення меж Парку у натурі, його межі визначаються відповідно до Проекту створення Парку. Межі земельних ділянок, що перебувають у користуванні Парку встановлюються в натурі (на місцевості ) та закріплюються межовими знаками в порядку, визначеному законодавством…» (т.1, а.с.158-зворот, абз3). Очевидно, що мова йшла про створення Проекту Парку «Цуманська пуща», а не «Ківерцівського», хоча в проекті «Ківерцівський» землі СГП ТзОВ «Деметра відсутні.

Вказане підтверджується й змістом Акту, інформація в якому міститься про розроблення та затвердження «Проекту організації території Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів», а не парку «Ківерцівський», на проект якого посилається позивач.

Окрім того, суд звертає увагу, що відповідно до висновків проведеної перевірки, констатовано, що «межі об`єктів ПЗФ в натурі (на місцевості) не винесені. Інформаційно - межові знаки не встановлені» (т.1, а.с.162, 4 абзац).

Окремо суд звертає увагу на картографічні матеріали до Проекту організації території Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», надані Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України на запит прокуратури, які, на думку прокурора, й містять очевидний доказ входження спірної земельної ділянки території Парку з зазначенням меж такого.

Оскільки суд не наділений повноваження експерта/спеціаліста у читанні картографічних карт, було прийнято рішення про виклик до суду відповідного спеціаліста, а саме землевпорядника, який наділений повноваженнями читання карт.

В судовому засіданні спеціаліст, інженер-землевпорядник КП «Олді ТОВ» Олена Калачинська, будучи попереджена про кримінальну відповідальність, суду повідомила, що подані позивачем карти не відповідають вимогам законодавства (відсутність печаток, підписів уповноважених осіб). Фактично, зі слів спеціаліста, такий матеріал можна вважати макетом, а не офіційним документом (т.1, а.с.157-159). Висновок спеціаліста - такий матеріал несе виключно інформаційний характер, однак ніяк не може вважатись офіційним документом, яким можуть керуватись органи державної влади.

Окрім того, надала суду частину копії даних (карти) з загальнодоступної системи Держгеокадастру станом на день проведення судового засідання (20.01.2025 року), відповідно до яких спірні земельні ділянки перебувають за межами території Парку ( з огляду на майбутні межі Парку, які до цього часу відсутні у системі Держгеокадастру). Ствердила, що жодних відомостей про віднесення вказаних ділянок до природоохоронної зони кадастр не містить, заборон не встановлено (т.5,а.с.54-54а).

Окрім того, наголосила, що у відповідності до законодавства, затвердження таких карт повинно містити погодження власників/володільців земельних ділянок, які фактично повинні погодитись із розташуванням встановлених на ній меж. Однак, такі відсутні, що не може вважатись законним.

Надаючи оцінку документу за підписом в.о. начальника управління Держкомзему у Ківерцівському районі Левчика О.І. №01-4/2790 від 17.12.2009 року, суд звертає увагу, що посадова особа висловилась, що «…..враховуючи згоду землекористувачів та органів місцевого самоврядування вважає за можливе створення національного парку на земельних ділянках орієнтовною площею……..» (т.3, а.с.187), хоча, рішення про погодження Озерцівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області (саме на території вказаної громади перебували спірні землі), у матеріалах справи відсутні (т.3, а.с.195-200); ні представником ВОДА, ні прокурором такий доказ суду надано не було, що свідчить про відсутність згоди громади на входження земель до Парку. З огляду на викладене, суд ставить під сумнів і наявний у матеріалах провадження висновок за підписом ОСОБА_1 (т., а.с.154, зворот), як такий, що в сукупності з іншими доказами може мати беззаперечну доказову базу ймовірного погодження входження 312 га земель до Парку.

У відповідності до змісту листа-відповіді за підписом першого заступника Міністра Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, адресованого на адвокатський запит та поданого у судовому засіданні стороною відповідача підтверджується, що «……за інформацією Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», наданою листом від 09.06.2023 року №01-15/252, проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій парку не затверджувався….» (т.3, а.с.201). Тобто, фактично на момент виникнення спірних відносин, його не існувало де юре.

Посилання позивача на відповідь громадської організації «Українська природоохоронна група» як на доказ існування територій парку «Цуманська пуща», на думку суду, не може бути беззаперечним доказом на задоволення позову з огляду на вищезазначені аргументи суду (т. 1, а.с.136-138).

Щодо охоронного зобов`язання.

Твердження представника ОДА про доведеність входження спірних земельних ділянок до території Парку «Цуманська пуща» на підставі доказів, які подані прокурором та з огляду на наявне охоронне зобов`язання, яке було видано ВОДА гр. ОСОБА_1 , як директору СГПП ТзОВ «Деметра», що фактично забороняло останньому погоджувати виділ землі іншим особам у право приватної власності, суд вважає голослівним, оскільки охоронні зобов`язання видавались з порушенням вимог п.3.2 «Інструкції щодо оформлення охоронних зобов`язань на території та об`єкти природно-заповідного фонду» без додавання копій оглядових картографічних матеріалів, про що й власне, наголошував спеціаліст у судовому засіданні.

Окрім того, в судовому засіданні доведено, що охоронне зобов`язання, на яке посилаються позивачі, як на беззаперечний доказ заборони гр. ОСОБА_1 розпоряджатись землями, які ймовірно повинні були увійти у територію Парку не відповідає вимогам законодавства, що стверджується копіями інших охоронних зобов`язань, які відповідають вимогам законодавства (т.1,а.с.34, т. 3,а.с.172-175).

Надаючи оцінку охоронному зобов`язанню, що міститься у т.1, а.с.34, суд звертає увагу, що відповідно до його змісту, саме землевпорядник повинен забезпечувати охорону та збереження територій, тобто Ківерцівська РДА.

Окрім того, факт отримання гр. ОСОБА_1 копії охоронного зобов`язання, спростовується наданими представником ВОДА доказами, а саме копією журналу надіслання кореспонденції та супровідним листом, відповідно до якого не вірно вказано юридичну особу та адресу місцезнаходження.

Висновки

Детально дослідивши матеріали провадження, яким суд надав належну правову оцінку у мотивувальній частині рішення, заслухавши пояснення учасників, з дотриманням принципу змагальності, керуючись ст.77, 84 ЦПК України, зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Позивач зазначає, що ГУ Держгеокадастру у Волинській області незаконно видало незаконні накази, оскільки землі СГП ТзОВ «Деметра» відносяться до категорії земель природно-заповідного фонду.

Відповідно до ст.193 ЗКУ, ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» - ДЗК - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і землекористувачами.

Згідно з відомостями ДЗК, що видаються перед прийняттям наказів про надання дозволу на розроблення документацій із землеустрою, спірні земельні ділянки належать до земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до висновків про погодження проектів землеустрою, що видавались екстериторіально іншими головними управліннями Держгеокадастру, доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановлено належність спірних земельних ділянок до земель сільськогосподарського призначення; жодних заборон або ж інформації, що такі належали до охоронюваних земель - не встановлено. Підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документацій із землеустрою та її затвердження при прийнятті оспорюваних Наказів у ГУ Держгеокадастру у Волинській області не було.

Разом з тим, межі Національного природного парку «Цуманська пуща» до ДЗК не внесено. Доводи прокурора зводяться до того, що спірні земельні ділянки відносяться до земель природно-заповідного фонду на підставі проекту створення національного природного парку «Ківерцівський». Однак, в ході слухання справи, дослідження доказів, встановлено, що спірні земельні ділянки не входять у вказаний проект, що підтверджено навіть свідченнями залученого судом спеціаліста.

Окрім того, позивачем не надано проект створення національного природного парку «Цуманська пуща», такий в матеріалах справи відсутній, проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій цього парку станом на 2023 рік не затверджений, а тому застосування ч.4 ст.73 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» є неможливим.

Порядок встановлення цільового призначення земельних ділянок врегульований ст.20 Земельного Кодексу України. З огляду на викладене, суд констатує, що Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області вимоги законодавства під час прийняття оспорюваних наказів не порушено. Не здобуто таких доказів і під час слухання справи по суті.

Ключовим доказом, на який посилається позивач та, який, на його думку, є достатнім для задоволення позову є Указ Президента України від 22.02.2010 року №203/2010 «Про створення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», у додатках до якого міститься інформація про входження земель, що належать СГП ТзОВ «Деметра». Водночас, у відповідності до вимог статті 53-1 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», створення природних парків без проекту їх створення забороняється. Проект, який міститься у матеріалах провадження носить назву Проект створення національного парку «Ківерцівський», 2006 рік, водночас, інформацію про входження до території Парку земель СГП ТзОВ «Деметра» він не містить.

Як доказ на задоволення позовних вимог, позивачем подано клопотання про створення парку «Цуманська пуща», однак таке не відповідає вимогам Закону України «Про природно-заповідний фонд України» в частині не зазначення користувачів природних ресурсів, відсутності картографічних матеріалів, погоджених у встановленому законом порядку, відсутності погодження клопотання СГП ТзОВ «Деметра та погодження клопотання центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища.

Відсутність Акту прийому-передачі земельних ділянок також, на переконання суду, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Охоронне зобов`язання, видане управлінням екології та природних ресурсів Волинської ОДА у 2016 році на землі СГП ТзОВ «Деметра», на яке посилається позивач, як на підставу задоволення позову, у відповідності до вимог п. 1.4 Інструкції щодо оформлення охоронних зобов`язань на території та об`єкти ПЗФ повинні оформлятись органами уповноваженими згідно Закону України «Про природно-заповідний фонд України», тобто, у відповідності до вимог ст. 53 Закону органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища.

Посилання позивача на проект організації території Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» є недоречним, оскільки матеріалами справи доведено, що такий станом на 2023 рік ще не затверджений, тому брати до уваги інформацію, наявну у ньому, суд вважати не доречним.

Зазначені докази, на думку суду, не відповідають вимогам Закону України та не встановлюють меж територій природно-заповідного фонду, а також не змінюють категорію земель.

Відповідно до ст.184 Земельного кодексу України встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок та обґрунтування встановлення меж територій з особливими природоохоронними, рекреаційними та заповідними режимами передбачає землеустрій.

У статті 47 Закону України «Про землеустрій» визначено, що Проект землеустрою з організації та встановлення меж території природно-заповідного фонду визначає місце розташування і розмір земельної ділянки, власників земельних ділянок, землекористувачі, у тому числі орендарів, межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, а також встановлення режиму використання та охорони території.

Рішення про затвердження проекту землеустрою щодо організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду є рішенням про встановлення меж таких територій.

На вимогу частини 3 ст.186 Земельного кодексу України проекти землеустрою щодо організації та встановлення меж території природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення погоджується користувачами.

Згідно ч. 4 ст.7 Закону України «Про ПЗФ України» та абз.16 ст.24 Перехідних положень Земельного кодексу України, межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Суд констатує, що позивач не надав беззаперечних, таких, що відповідають вимогам вищеперерахованого законодавства доказів, відповідно до яких землі СГП ТзОВ «Деметра» віднесено до території природно-заповідного фонду, а саме:

-затверджений проект землеустрою з організації та встановлення меж території Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», де зазначено землі вказаного товариства;

- погодження СГП ТзОВ «Деметра» проекту землеустрою щодо організації та встановлення меж КНПП «Цуманська пуща»;

- затверджений центральним органом виконавчої влади у сфері охорони навколишнього природного середовища проект створення Парку «Цуманська пуща» у якому у відповідності до вимог ст.52 Земельного кодексу України зазначено землекористувача СГП ТзОВ «Деметра»;

- витяг з Державного земельного кадастру про обмеження, використання земель «Деметри», в том числі, наявність умов дотримання природоохоронних вимог зазначених у п.5 ст.111 Земельного Кодексу України;

- витяг з інформаційної системи, в якому у обов`язковому порядку вносяться планово-картографічні матеріали розташування територій та об`єктів ПЗФ затверджені та розроблені у вставленому порядку відповідно до проектів їх створення, які обов`язково вносяться у кадастрову карту та інші інформаційні системи для того, аби запобігти розпорядження землями ПЗФ відповідно до постанови КМ України №483 від 03.06.2013 року;

- витяг з Державного кадастру України територій та об`єктів ПЗФ, в якому описуються усі землі, що входять до ПЗФ.

З огляду на викладене, суд, повертаючись до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати ВС від 18.03.2020 року у справі 129/1033/13-ц, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем на підтвердження заявлених вимог не представлено достатніх належних та допустимих доказів, які надавали б суду можливість безсумнівно прийти до висновку про задоволення позову.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

В задоволенні позову заступника керівника Луцької окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Сільськогосподарське товариство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Деметра», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Красневич Олександр Анатолійович, виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області про визнання недійсними наказів, визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов`язання повернути земельну ділянку- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач Волинська обласна державна адміністрація, адреса: Київський майдан, 9, м. Луцьк Волинської області, код ЄДРПОУ - 38527740.

Представник позивача - заступник керівника Луцької окружної прокуратури Сергій Мацюк, адреса: вул. Винниченка, 13, м. Луцьк Волинської області.

Третя особа Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща», адреса: вул. Вишневецького, 3а, м. Ківерці Волинської області, .

Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, вул. Винниченка, 67, м. Луцьк Волинської області, .

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНКОПП - НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текс рішення складений 22.09.2025 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Ю.Л. Сіліч