Провадження № 22-ц/801/2063/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 рокуСправа № 127/28918/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бахур Олександр Валерійович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Федчишена С. А. у підготовчому судовому засіданні, повне судове рішення складено 24 липня 2025 року,

у цивільній справі № 127/28918/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

Позов мотивований тим, що 09 жовтня 2020 року за позивачем зареєстровано право власності на придбану квартиру загальною площею 74,5 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2024 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) розірвано.

05.02.2024 ОСОБА_5 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири (справа №127/3691/24).

03.07.2024 ОСОБА_5 , через свого представника, разом з клопотанням про приєднання доказів до матеріалів справи №127/3691/24, подала до суду копію боргової розписки, датованої 22.09.2018, про отримання у позику від ОСОБА_3 30 000 доларів США. У заяві свідка від 18.02.2024 та відповіді на відзив у справі №127/3691/24 ОСОБА_5 вказала, що отриманні у позику кошти використала на придбання та облаштування спірної квартири.

Отже про наявність позики ОСОБА_8 стало відомо тільки у 2024 році із заяви свідка та відповіді на відзив ОСОБА_5 , при цьому про наявність будь-яких позик остання в своїй позовній заяві не зазначала.

Позивач вважає, що у даному випадку має місце фіктивне отримання ОСОБА_5 позики та зазначення дати укладення позики 22 вересня 2018 року, оскільки метою фіктивної позики є визнання права власності за ОСОБА_5 на 17/50 частки квартири при поділі спільної сумісної власності подружжя.

З урахування викладеного, посилаючись на норми статей 13, 15, 16, 203, 215, 234 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір позики, укладений у формі розписки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , датований 22 вересня 2018 року.

Крім того, у позовній заяві, в порядку статті 93 ЦПК України, представником позивача поставлені відповідачам питання щодо укладення договору позики.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Прийняте рішення суд першої інстанції мотивував тим, що враховуючи відсутність оригіналів розписки позичальника або інших документів, які б посвідчували передання ОСОБА_5 . 22.09.2018 ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США, зазначений договір позики не можна вважати укладеним. А оскільки договір позики є неукладеним, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У серпні 2025 року відповідачка ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Бахур О. В., подала апеляційну скаргу, оскільки не погоджується з судовим рішенням та вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; під час розгляду справи не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, без дослідження фактичних обставин справи.

За наслідками розгляду апеляційної скарги просить змінити мотивувальну частину рішення Вінницького суду Вінницької області від 17 липня 2025 року у справі №127/28918/24, яка стосується висновків суду про те, що договір позики не можна вважати укладеним, виклавши її згідно з доводами, викладеними в апеляційній скарзі; в іншій частині рішення Вінницького суду Вінницької області від 17 липня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 15 серпня 2025 року справу передано до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя Сопрун В. В., судді Міхасішин І. В., Стадник І. М.

18 серпня 2025 ухвалою Вінницького апеляційного суду Вінницької області задоволено заяву про самовідвід головуючого судді Сопруна В. В. та відведено головуючого суддю Сопруна В. В. від розгляду цієї судової справи та передано її на повторний автоматичний розподіл в частині заміни головуючого судді Сопруна В. В.

Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 19 серпня 2025 року для розгляду цієї справи замінено суддю Сопруна В. В. та визначено склад колегії суддів: (суддя-доповідач) Войтко Ю. Б., судді Міхасішин І. В., Стадник І. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали цієї справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 вересня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду 23 вересня 2025 року о 11:40 год. з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір позики, оформлений розпискою від 22 вересня 2018 року, підтверджує не лише факт укладення договору позики, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, і як наслідок виникнення у ОСОБА_5 боргового зобов`язання, а саме зобов`язання повернути ці кошти в обумовлений строк.

При цьому представник апелянта посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19), від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18), Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі №369/11450/19 (провадження №61-10412св 21), Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №6-99бцс17, і зазначає, що боргова розписка є доказом підтвердження укладення договору позики та передання грошових коштів. Отже вважає, що суд першої інстанції відступив від зазначених висновків Верховного Суду.

Наголошує на тому, що викладені в позовній заяві обставини та додані до неї докази не підтверджували факт недійсності оспорюваного правочину від 22 вересня 2018 року. Позивачем не було доведено, що на підставі положень статті 234 ЦК України договір позики укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не спрямований на реальне настання правових наслідків. Зауважує, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог й було підставою для вмотивованого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Тому, ненадання позивачем доказів недійсності оспорюваного правочину свідчить про недоведеність ним позовних вимог.

Окрім того, оскільки боргова розписка від 22 вересня 2018 року за своєю правовою природою є доказом на підтвердження обставин про укладення правочину, відповідно вона не може бути оспореною на підставі норм про визнання правочину (договору позики) недійсним. Боргова розписка є документом, що лише підтверджує факт укладання договору позики, а також факт передачі грошових коштів певної кількості від кредитора боржнику.

Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах: від 03 квітня 2024 року у справі №279/3812/21, від 29 листопада 2023 року у справі №754/1109/21.

Звертає увагу, що у даному випадку позивач ОСОБА_2 не є стороною зазначеного договору позики. При цьому, викладаючи в поданій позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, останній не довів в чому полягало порушення його цивільного права (інтересу), тобто подана позовна заява не містила жодного обґрунтування наявності у нього порушеного права.

Таким чином вважає, що позивач не довів наявності у нього порушеного права (інтересу) спірним правочином, а тому у задоволенні позову слід було відмовити з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача.

При цьому посилається на правову позицію викладену в постановах Верховного Суду: від 06 жовтня 2021 року у справі №501/1774/18, від 12 квітня 2022 року у справі №233/4751/20, від 29 серпня 2023 року у справі №910/5958/20.

Зауважує, що за змістом договору позики його стороною - позичальником є ОСОБА_5 , яка зобов`язалася повернути взяті у борг в ОСОБА_3 грошові кошти. Позивач не є стороною цього правочину, доказів взяття ним зобов`язань з повернення отриманих ОСОБА_5 у борг коштів, матеріали справи не містять, а тому й не було підстав вважати, що оспорюваною розпискою порушені права позивача, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом. Ураховуючи наведене, зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_7 задоволенню не підлягали у зв`язку з необґрунтованістю заявлених ним вимог.

Крім того, вказує, що клопотання про витребування доказів не підлягало задоволенню, оскільки подання та вирішення таких клопотань можливе лише на стадії підготовчого провадження, яке у даній справі закрите. Водночас клопотання про повернення до підготовчого провадження у справі представник позивача - адвокат Головчук В. А. не заявляв. Також зазначене клопотання про витребування доказів не надсилалось іншим учасникам справи, що є порушенням процесуального закону.

При цьому, зробивши висновок про те, що відповідач ОСОБА_3 не надав суду оригінал боргової розписки, місцевий суд не з`ясував причини її ненадання, у кого саме вона знаходиться та інші питання, які мають значення для правильного вирішення справи.

Звертає увагу, що судом першої інстанції визнавалось, що договір позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено та виконано, а тому його згідно зазначеної усталеної практики не можна вважати неукладеним. Відтак, відсутні підстави вважати неукладеним оспорюваний договір позики, оскільки жодних належних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження цієї позиції позивачем не надано, а отже наявні підстави для зміни мотивувальної частини рішення, без зміни її резолютивної частини.

Отже висновки суду першої інстанції про те, що оскаржуваний договір позики є неукладеним, представник апелянта вважає помилковими. На його переконання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак помилився з мотивами такої відмови.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

27 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача ОСОБА_7 адвокат Головчук В. А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи свої вимоги тим, що представник відповідачки Бей С. О. не спростував висновки суду першої інстанції, судом надано належну правову оцінку обставинам справи з урахуванням та дотримання норм процесуального та матеріального права, а тому вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представник відповідачки ОСОБА_5 адвокат Бахур О. В. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_7 адвокат Головчук В. А. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог частини другої статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, установлені судом.

Судом установлено, що 27.10.2018 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, актовий запис №2944, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 27 жовтня 2018 року.

09.10.2020 позивачем ОСОБА_4 укладений договір та перераховані кошти за квартиру загальною площею 74,5 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка в подальшому зареєстрована за позивачем ОСОБА_4 .

Вказана обставина підтверджується: договором №16/83-8/32 від 26.04.2019 про участь у Фонді фінансування будівництва; платіжними дорученнями: №12449_15 від 26.04.2019, №12449_10 від 27.05.2019, №12449_5 від 27.06.2019 року, №12449_12 від 26.07.2019, №12449_10 від 23.08.2019, №1 від 23.09.2019, №12449_7 від 25.10.2019, №12449_8 від 16.12.2019, №7.12178 від 03.01.2020, №12449_10 від 31.01.2020, №12449_5 від 20.02.2020, №12449_1 від 12.05.2020, №1 від 25.08.2020, №TR.75246 від 01.09.2020, №TR.63037 від 07.09.2020, №TR.56975 від 30.09.2020 року; банківською випискою за рахунком позивача ОСОБА_7 ; актом №83 від 30.09.2020 прийняття-передачі об`єкту інвестування; витягом від 30.09.2020 з переліку довірителів квартири житлового будинку по АДРЕСА_2 ; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу 228329618, сформованим 16.10.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Шуляк Анастасією Олегівною.

Рішенням Вінницьким міського суду Вінницької області від 05.04.2024 у справі №127/2430/24 розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_5 .

05.02.2024 ОСОБА_5 звернулася з позовом до Вінницького міського суду Вінницької області (справа №127/3691/24) до ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, що підтверджується позовною заявою ОСОБА_5 та ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.02.2024 про відкриття провадження у справі №127/3691/24.

У заяві свідка від 18.02.2024 у справі №127/3691/24 ОСОБА_5 вказує, що нею перед укладенням договору про участь у Фонді фінансування будівництва (№16/83-8/32 від 26.04.2019), в інтересах сім`ї, отримано у борг 30 000 доларів США на придбання та облаштування квартири, які вона повертає до сьогоднішнього дня власними силами. У відповіді на відзив ОСОБА_5 зазначає, що позика на придбання спірної квартири надавалася ОСОБА_3 .

03.07.2024 ОСОБА_5 , через свого представника, разом з клопотанням про приєднання доказів до матеріалів справи №127/3691/24, подала до суду копію боргової розписки, датованої 22.09.2018, за якою ОСОБА_5 отримала у позику від ОСОБА_3 30 000 доларів США.

23.09.2024 Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено рішення у справі №127/3691/24, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 задоволено, визнано право власності за ОСОБА_5 на 1/2 (ідеальної) частки спірної квартири. Постановою Вінницького апеляційного суду від 28.11.2024 прийнятою у справі №127/3691/24, рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на 1/2 (ідеальної) частки спірної квартири, залишено без змін. 17.01.2025 Верховним Судом відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 у справі №127/3691/24.

Посилаючись на вимоги частини другої статті 93 ЦПК України, які встановлюють, що учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті, місцевий суд зазначив, що відповідач ОСОБА_3 у своїй заяві від 04.03.2025 відмовився надавати відповіді на запитання позивача, поставлені у позовній заяві. Підставою для відмови у наданні відповіді є заперечення відповідача ОСОБА_3 проти позову, непогодження з викладеними у позовній заяві обставинами та побоюванням понести юридичну відповідальність за надані відповіді.

Крім того, відповідачка ОСОБА_5 у своїй заяві від 21.03.2025 також відмовилась надавати відповідь на запитання позивача, поставлені у позовній заяві. Підставою для відмови у наданні відповіді є заперечення відповідачки ОСОБА_5 проти позову.

При цьому судом взято до уваги, що у заявах відповідачів не наведені підстави, визначенні у статтях 70, 71, 93 ЦПК України, які б давали право відповідачам відмовитися від надання відповідей на поставлені запитання.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Частиною першою статті 2 ЦПК України вказано визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Принципи цивільного процесу щодо рівності сторін, закріплений у пункті 2 частини третьої статті 2 ЦПК України, та змагальності сторін, закріплений у пункті 4 частини третьої статті 2 ЦПК України, не передбачають виключень. Тому будь-яке дослідження доказів, встановлення обставин справи у цивільному процесі має відповідати зазначеним принципам та забезпечувати їх реалізацію.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (частини перша та друга статті 229 ЦПК України).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Апелянт вказує на те, що клопотання про витребування доказів не надсилалось іншим учасникам справи, що є порушенням процесуального закону. 29.04.2025 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, проте клопотання про витребування доказів подано поза межами строків, встановлених процесуальним законом, однак мотивація прийняття такого клопотання судом не вказана. Оригінал боргової розписки не був належним чином витребуваний ні позивачем, ні судом, відповідачам не було відомо про її витребування 29.10.2024, оскільки ухвала суду не оголошувалася та не надавалась.

Як визначено у частині першій статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Ухвали суду, як і рішення суду, виступають правозастосовчим актом, але на відміну від них вони, зазвичай, застосовують норми цивільного процесуального права та впливають на виникнення, зміну та припинення цивільних процесуальних відносин.

Основне призначення ухвал суду першої інстанції полягає в забезпеченні розвитку процесуальної діяльності суду під час розгляду і вирішення цивільної справи. Від їх законності та обґрунтованості може залежати кінцевий результат розгляду цивільної справи, тому в якості проміжних судових рішень вони мають надзвичайно важливе значення.

ЦПК України у ст. 261 наразі чітко зазначає, що ухвали суду набирають законної сили негайно після їх проголошення («якщо інше не передбачено цим Кодексом») або з моменту їх підписання. Останній випадок має місце в тому разі, якщо ухвала виноситься поза межами судового засідання або в судовому засіданні, але всі учасники справи не явилися чи їх явка не була передбачена законом (ч. 2 ст. 261 ЦПК).

Ухвали суду, на відміну від рішення суду, виступають одночасно виконавчими документами (п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження») і для їх примусового виконання не потрібно звертатися до суду для видачі виконавчого листа.

Відповідно до частин першої, третьої, шостої, сьомої - десятої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане у строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних праві обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не дотримався процесуального порядку при розгляді клопотання про витребування доказів, а також не йдеться про обґрунтованість ухвал суду, від яких залежав кінцевий результат розгляду цивільної справи, оскільки суд обмежився лише внесенням резолютивної частини рішення до протоколу судового засідання.

Отже, суд першої інстанції не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, отже не встановив усіх обставин справи, тому передчасно прийшов до висновку про те, що договір позики є неукладеним.

Крім того, позивач у справі ОСОБА_2 не є стороною договору позики, який він просить визнати недійсним.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

У частині першій статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20).

За змістом позовної заяви суть порушеного права ОСОБА_2 полягає в тому, що 05.02.2024 ОСОБА_5 звернулася з позовом до суду до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартиру. У своїй заяві свідка від 18.02.2024 ОСОБА_9 вказує, що нею перед укладенням договору про участь у Фонді фінансування будівництва в інтересах сім`ї отримано борг 30 000 доларів США на придбання та облаштування квартири, які вона повертає власними силами. Метою фіктивної позики є визнання права власності за ОСОБА_5 на 17/50 частки квартири при поділі спільної сумісної власності подружжя.

Проте суд першої інстанції не звернув увагу, що предметом поділу майна подружжя в цивільній справі № 127/3691/24 є не грошові кошти, а квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 74,5 кв. м., житловою площею 37,7 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Верховний Суд неодноразово вказував, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17.

Отже в зазначеній справі підлягає з`ясуванню не сам по собі факт наявності в одного з подружжя грошових коштів, що належать їй (йому) особисто, а факт використання зазначених коштів на придбання (набуття) майна.

Ні та обставина, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору позики після подання його колишньою дружиною ОСОБА_5 позовної заяви до нього про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, ні постановлення судом відповідного рішення, ні пояснення ОСОБА_10 про те, що позичені гроші використані нею для придбання та облаштування квартири, які вона повертає власними не звільняють останню від обов`язку спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно у справі №127/3691/24, яке набуте ними в період шлюбу, встановлену статтею 60 СК України, а відтак права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 , який не був стороною оспорюваного правочину, не порушені, а тому не підлягають судовому захисту.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (постанова ВС від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20).

Також суд врахує, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року, яке в ці частині після перегляду всіма інстанціями вступило в законну силу, в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності за кожним з подружжя на 1/2 (ідеальну) частину спірної квартири.

Отже, суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, дійшов в цілому правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення, виклавши його мотивувальну та резолютивну частину в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, новий розподіл судових витрат, понесених в суді першої інстанції та зміна розподілу судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бахур Олександр Валерійович, задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2025 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29 вересня 2025 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник