Справа № 161/3297/24 Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М.
Провадження № 22-ц/802/893/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника позивача (в режимі відеоконференції) Поліщука В. А.,

представників відповідача Якименко З. С. (в режимі відеоконференції), Романюка М. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житлово-комунального підприємства № 2 Виконавчого комітету Луцької міської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційними скаргами відповідача Житлово-комунального підприємства № 2 Виконавчого комітету Луцької міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі наказу № 2172 від 23 вересня 2013 року його прийнято на роботу на посаду слюсаря-сантехніка по IV розряду в Житлово-комунальне підприємство № 2 Виконавчого комітету Луцької міської ради (далі ЖКП № 2 ВК ЛМР).

Наказом директора ЖКП № 2 ВК ЛМР Романюка М. П. № 60/02-12 від 19 січня 2024 року його звільнено з роботи із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України, а саме: за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Позивач вважає наказ про його звільнення з роботи протиправним і таким, що підлягає скасуванню, а він поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимішеного прогулу, оскільки не допускав порушень трудової дисципліни.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ директора ЖКП № 2 ВК ЛМР Романюка М. П. № 60/02-12 від 19 січня 2024 року про звільнення його з посади слюсаря-сантехніка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновити його на займаній посаді, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ директора ЖКП № 2 ВК ЛМР № 60/02-12 від 19 січня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді слюсаря-сантехніка з 22 травня 2025 року.

Стягнуто з ЖКП № 2 ВК ЛМР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 135 552 грн 08 коп.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2025 року з ЖКП № 2 ВК ЛМР на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

В апеляційних скаргах відповідач ЖКП № 2 ВК ЛМР, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 .

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову у цій справі. Суд не дослідив належним чином додані письмові докази, які беззаперечно свідчать про законність винесеного наказу про звільнення позивача з роботи.

Відповідач також вважає, що додаткове рішення суду, яким вирішено питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню, оскільки до закінчення судових дебатів позивач не заявив клопотання про компенсацію таких витрат, не повідомив суд, що ним буде подано заяву про прийняття додаткового рішення по справі і прохальна частина позовної заяви не містить заяви про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційних скарг та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов у цій справі. Позивач належними та допустимими доказами довів незаконність свого звільнення з роботи, оскільки порушення трудової дисципліни не допустив. Допитана в якості свідка приймальник замовлень ОСОБА_3 у своїх показаннях пояснила, що не давала жодної заявки саме позивачу, вона лише повідомляла про їх наявність усіх слюсарів-сантехніків, а вони між собою вирішували хто її буде виконувати.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 вересня 2013 року позивач ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду слюсаря-сантехніка IV розряду в ЖКП № 2 ВК ЛМР, що підтверджується наказом № 2172 від 23 вересня 2013 року.

Наказом директора ЖКП № 2 ВК ЛМР № 60/02-12 від 19 січня 2024 року позивача ОСОБА_1 з 19 січня 2024 року звільнено з роботи із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Підставою для винесення наказу стали службові записки приймальника замовлень ОСОБА_3 , майстра з поточного ремонту ОСОБА_4 , головного інженера ОСОБА_5 , слюсаря-сантехніка ОСОБА_6 та акт про відмову від написання пояснень від 18 січня 2024 року.

Так, у службовій записці ОСОБА_4 , майстра з поточного ремонту, зазначено про те, що « ОСОБА_1 чергував 13 січня 2024 року, згідно службової записки приймальника замовлень ОСОБА_3 відмовився від виконання своїх функціональних обов`язків».

З показань допитаної в якості свідка приймальника замовлень ОСОБА_3 слідує, що 13 січня 2024 року вона була на робочому місці та приймала заявки від мешканців будинків, які обслуговуються ЖКП № 2. ОСОБА_1 повідомив її на початку робочого дня 13 січня 2024 року, що як будуть заявки, то він буде виконувати їх разом з майстром поточного ремонту ОСОБА_4 Сантехніки ЖКП № 2 займають окреме службове приміщення, розташоване поряд з службовим приміщенням приймальника заявок. Свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що вона приймає заявки від мешканців будинків, які обслуговуються ЖКП № 2, записує заявку в журнал диспетчерської служби та повідомляє працівників про надходження заявки. При цьому вона не визначає хто саме з працівників має виконувати заявку, вона лише повідомляє їм про наявність такої заявки. Будь-якого порядку розподілу виконання заявок між працівниками, зокрема, слюсарями-сантехніками, немає. Той з працівників, який береться за виконання заявки, повідомляє про це приймальника замовлень і вона вносить про нього, як про виконавця заявки, відповідний запис в журнал диспетчерської служби. Слюсар-сантехнік ОСОБА_1 13 січня 2024 року працював у першу зміну, з 08 год. 30 хв. до 17 год. 30 хв. Того дня протягом першої та другої зміни в диспетчерську службу ЖКП № 2 надійшло дві заявки від мешканців, які мали виконуватися слюсарями-сантехніками. В першій половині дня, тобто з 08 год. 30 хв. до 13 год., в диспетчерську службу ЖКП № 2 жодних заявок не було. З 13 год. на роботу, в другу зміну, вийшли ще два сантехніки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . З 13 год. 13 січня 2024 року в службовому приміщенні сантехніків ЖКП № 2 перебувало три слюсаря-сантехніки: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . У другій половині дня надійшла заявка від мешканців квартири АДРЕСА_1 . Вказана заявка була занесена нею в журнал диспетчерської служби. Після запису заявки в журнал свідок зайшла в службове приміщення слюсарів-сантехніків, в якому перебували ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , та повідомила про наявність заявки. Сантехнік ОСОБА_7 сказав, що вже виконував заявки за вказаною адресою і йому відома проблема з системою опалення у даній квартирі та зголосився на виконання цієї заявки. Наступну заявку виконали сантехніки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які зголосилися на її виконання. ОСОБА_3 повідомила, що не давала жодної заявки саме позивачу, вона лише повідомляла про її наявність усіх слюсарів - сантехніків, а вони між собою вирішували хто її буде виконувати.

Фактично зміст службової записки приймальника замовлень ОСОБА_3 від 13 січня 2024 року не відповідає її показанням, які вона надала в судовому засіданні у суді першої інстанції і не відображає об`єктивно події, які мали місце 13 січня 2024 року щодо спірних правовідносин.

Як вбачається з витягу з графіку виходу на роботу працівника дільниці №1 ЖКП № 2 за січень 2024 року, слюсар-сантехнік 4 розряду ОСОБА_1 13 січня 2024 року працював у першу зміну, з 08 год. 30 хв. до 17 год. 30 хв. З копії журналу диспетчерської служби ЖКП № 2 слідує, що за 13 січня 2024 року містяться два записи про заявки, які поступили від мешканців будинків, (п. п. 28, 29). Перша заявка поступила від мешканців квартири АДРЕСА_1 , яка стосувалася холодних батарей, і була виконана працівниками ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Друга заявка поступила від мешканців квартири АДРЕСА_2 щодо гарячого водопостачання по стояку, і була виконана працівником ОСОБА_7 .

Згідно з посадовою інструкцією слюсаря-сантехніка він безпосередньо підпорядковується майстру поточного ремонту.

Зі службової записки майстра поточного ремонту ОСОБА_4 не вбачається, що він безпосередньо звертався до ОСОБА_1 та давав йому завдання, а останній відмовився його виконувати.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив, що ОСОБА_1 не вийшов на виконання завдання, яке йому передала приймальник замовлень, і на підставі її доповідної, він написав службову записку.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з цим позовом у своїх вимогах вказував, що наказ про його звільнення з роботи із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України є протиправним, порушень трудової дисципліни він не допускав, оскільки не повідомляв приймальника замовлень ОСОБА_3 про відмову виконувати заявки 13 січня 2024 року. Вважає, що він підлягає поновленню на роботі, а відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу

У ч. 6 ст. 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У ст. 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 139 КЗпП України визначено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю.

У необхідних випадках заходи дисциплінарного впливу застосовуються стосовно окремих несумлінних працівників.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та ст. 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 654/941/17.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню у зв`язку з незаконним звільненням позивача, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_1 , обґрунтовано виходив з того, що наказ відповідача про звільнення позивача з роботи є незаконним, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази систематичного невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Службові записки приймальника замовлень ОСОБА_3 , майстра з поточного ремонту ОСОБА_4 , головного інженера ОСОБА_5 , слюсаря сантехніка ОСОБА_6 та акт про відмову від написання пояснень від 18 січня 2024 року, які були підставою для винесення відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення позивача ОСОБА_1 , не підтверджують його відмову виконувати заявки 13 січня 2024 року та спростовуються показаннями допитаної в якості свідка приймальника замовлень ОСОБА_3 . Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження систематичного порушення позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку, зокрема порушення правил інструкції, на яку посилався відповідач.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося незаконно, а тому цілком обґрунтовано визнав незаконним наказ директора ЖКП № 2 ВК ЛМР № 60/02-12 від 19 січня 2024 року про звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи та поновив його на посаді слюсаря-сантехніка.

З огляду на те, що позивач був звільнений 19 січня 2024 року, тому для обчислення середньомісячної заробітної плати позивача суд виходив із виплат за останні два місяці перед звільненням, що становить 16 797 грн 52 коп. (листопад 2023 року 8 594 грн 08 коп. + грудень 2023 року 8 203 грн 44 коп.). Виходячи з розрахунку середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 390 грн. 64 коп. (16 797 грн 52 коп. / 43 робочих днів за два місяці). Суд з додержанням вимог Порядку № 100 правильно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який за період з 20 січня 2024 року по 21 травня 2025 року становить 135 552 грн 08 коп. (390 грн 64 коп. х 347 днів вимушеного прогулу) та який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у зв`язку з незаконним звільненням з роботи.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги відповідача ЖКП № 2 ВК ЛМР про те, що рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються наведеними висновками суду першої інстанції та встановленими у цій справі обставинами. Матеріали справи не містять доказів та судом не встановлено, що приймальник замовлень ОСОБА_3 13 січня 2024 року повідомляла саме позивача ОСОБА_1 щодо виконання заявки та якої саме і що останній відмовився її виконувати. Як було встановлено під час розгляду справи, будь-який порядок розподілу виконання заявок між працівниками, зокрема, слюсарями-сантехніками відсутній. Фактично той з працівників, який береться за виконання заявки, повідомляє про це приймальника замовлень і вона вносить про нього інформацію, як про виконавця заявки, в журнал диспетчерської служби, що не може у даному випадку трактуватися як відмова працівника від виконання заявки, оскільки вона йому безпосередньо не була передана для роботи. Відповідачем не подано суду належних та допустимих доказів про відмову позивача 13 січня 2024 року від виконання трудових обов`язків, покладених на нього посадовою інструкцією, і ця обставина відповідачем не доведена. Пояснення свідка ОСОБА_3 про те, що на початку робочого дня ОСОБА_1 повідомив їй, що виконувати заявки буде лише з майстром поточного ремонту, не доводить тієї обставини, що позивач відмовився від виконання заявок, чим порушив трудову дисципліну.

Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, а тому не потребують повторної оцінки апеляційним судом.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Крім того, оскільки позов ОСОБА_1 задоволено повністю, суд першої інстанції урахувавши наявність в матеріалах справи доказів на підтвердження розміру витрат з надання професійної правничої допомоги, а також, що реально понесені витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, які позивач очікував понести у зв`язку із розглядом справи, відповідають обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, є співмірними з предметом позову та складністю справи, урахувавши також відсутність заперечень відповідача щодо розміру цих витрат, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України обґрунтовано стягнув оскаржуваним додатковим рішенням суду з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ЖКП № 2 ВК ЛМР про те, що до закінчення судових дебатів позивач не заявив клопотання про компенсацію таких витрат, не повідомив суд, що ним буде подано заяву про прийняття додаткового рішення по справі і прохальна частина позовної заяви не містить заяви про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки у поданій до суду 12 травня 2025 року (а.с.181, том 1) представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 зробив заяву про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу та зазначив, що докази понесення позивачем зазначених витрат будуть надані суду в строки та порядку, передбачені ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги відповідача Житлово-комунального підприємства № 2 Виконавчого комітету Луцької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: