КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 757/7376/21-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 березня 2025 року в складі судді Соколова О. М.,

встановив:

05.02.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що 29 липня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SАMDN2751 «Стандарт на 12 міс.», відповідно до умов якого він передав банку у платне користування кошти в сумі 250 000 грн зі сплатою 18% річних строком до 29 липня 2014 року. 06 липня 2015 року ним було направлено вимогу про повернення коштів і нарахованих процентів за вказаним договором, у відповідь на яку отримав відмову у зв`язку з припиненням своєї діяльності в АР Крим.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року (справа №201/16154/15-ц) стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти за договором депозитного вкладу № SАMDN2751 «Стандарт на 12 міс.» від 29 липня 2013 року у розмірі 348 100 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року доповнено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року, а саме визначено складові частини суми заборгованості станом на 30 липня 2015 року: заборгованість за кредитом - 295 000 грн; заборгованість за процентами - 53 100 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року доповнено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року, а саме зазначено період, за який нараховані відсотки по вкладу: з 29 липня 2013 року по 30 липня 2015 року.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року та додаткове рішення суду від 08 липня 2016 року змінено в частині розміру стягнутого вкладу та процентів, визначено суму вкладу, яка підлягає стягненню з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у розмірі 250 000 грн та проценти за користування вкладом у розмірі 90 000 грн, нараховані за період з 29 липня 2013 року по 30 липня 2015 року. В іншій частині позову відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року залишено без змін.

Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 12 квітня 2017 року у справі №201/16154/15-ц видано виконавчий лист на загальну суму 343 481 грн.

Вказане судове рішення було виконане відповідачем 17 вересня 2020 року.

Позивач вважав, що крім виконання своїх грошових зобов`язань за договором банківського вкладу АТ КБ «ПриватБанк», в якості міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, яка передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, зобов`язаний сплатити на його користь 3% річних від простроченої суми за час прострочення з 16.09.2017 по 16.09.2020 в сумі 30 636,04 грн, втрати від інфляції за період з 16.09.2017 по 16.09.2020 в сумі 75 505,83 грн.

Також позивач посилався на наявність підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних ним коштів, оскільки відмова банку своєчасно видати вкладнику належні йому кошти, а в подальшому виконати рішення суду, свідчила про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних ним коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі. Розмір пені за 366 днів за період з 17.09.2019 по 16.09.2020 склав 3 733 200 грн.

Враховуючи зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти в сумі 3 839 341,87 грн, з яких 3 733 200 грн - пені, 75 505, 83 грн - інфляційні втрати за період з 16.09.2017 по 16.09.2020, 30 636, 04 грн - 3 % річних.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 78 061,08 грн, з яких: 55 518,99 грн - втрати від інфляції, 22 542,09 грн -3 % річних. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1 170,85 грн.

16.04.2025 представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Штронда А. М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 березня 2025 року в задоволеній частині та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. Стягнути з позивача на користь відповідача сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував того, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у спірних відносинах, оскільки боржник у депозитних зобов`язаннях був замінений на ТОВ «ФК «Фінілон» переданням повноважень на підставі відповідного правочину. Відсутність письмової заяви кредитора з викладенням своєї незгоди на переведення його грошових коштів новому боржнику не може вважатися недосягненням сторонами наслідків переведення боргу, оскільки наявні інші форми поведінки кредитора, які могли б свідчити про його ставлення до заміни боржника та переведення боргу.

З метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що суд мав зазначити у резолютивній частині рішення у справі про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

18.06.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Пікалов В. С. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем в даній справі, що встановлено судовим рішення в справі №201/16154/15-ц. Саме АТ КБ «ПриватБанк» виконав рішення суду в цій справі та повернув суму банківського вкладу позивачу. Крім цього, позивач відповідної згоди на переведення боргу не надавав, а відповідач у свою чергу не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надав таку згоду. Відповідачем не надано суду копії договору від 17.11.2014 про переведення боргу з додатками.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Пікалов В. С. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

17.09.2025 від АТ КБ «ПриватБанк» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника Штронди А. М. в щорічній плановій відпустці з 22.09.2025 по 05.10.2025.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні, а явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

АТ КБ «ПриватБанк» є юридичною особою, представництво інтересів якої може здійснювати велика кількість осіб, що є загальновідомим фактом, зважаючи на кількість справ в суді за участю банку. Таким чином, перебування одного із працівників у відпустці не може обумовлювати неможливість представлення інтересів банку іншим його представником, відтак в даному випадку відсутні підстави для відкладення розгляду справи. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання про відкладення розгляду справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 29 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SАMDN2751 «Стандарт на 12 міс.», відповідно до умов якого він передав банку у платне користування кошти в сумі 250 000 грн зі сплатою 18% річних строком до 29 липня 2014 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року (справа №201/16154/15-ц) стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором депозитного вкладу № SАMDN2751 «Стандарт на 12 міс.» від 29 липня 2013 року у розмірі 348 100 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року доповнено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року, а саме визначено складові частини суми заборгованості станом на 30 липня 2015 року: заборгованість за кредитом - 295 000 грн; заборгованість за процентами - 53 100 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року доповнено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року, а саме зазначено період, за який нараховані відсотки по вкладу: з 29 липня 2013 року по 30 липня 2015 року.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року та додаткове рішення суду від 08 липня 2016 року змінено в частині розміру стягнутого вкладу та процентів, визначено суму вкладу , яка підлягає стягненню з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у розмірі 250 000 грн та проценти за користування вкладом у розмірі 90 000 грн, нараховані за період з 29 липня 2013 року по 30 липня 2015 року. В іншій частині позову відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року залишено без змін.

Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 12 квітня 2017 року у справі №201/16154/15-ц видано виконавчий лист на загальну суму 343 481 грн.

Вказане судове рішення було виконане відповідачем 17 вересня 2020 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що банк не виконав свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів, а тому позивач має право на отримання компенсації від боржника у вигляді 3% річних та інфляційних втрат за період з 16.09.2017 по 16.09.2020 в сумі 78 061,08 грн, на підставах, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Доводи відповідача про те, що належним відповідачем по вказаному зобов`язанню є ТОВ «ФК «Фінілон», за відсутності згоди позивача на переведення боргу, суд вважав безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду в частині стягнення 78 061,08 грн з відповідача апеляційний суд відхиляє з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» у пункті 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права й інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України» (Suk v. Ukraine, заява № 10972/05), § 22).

Банківські вклади беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, тому заявники можуть забрати ці кошти разом із відповідними процентами, якщо забажають (див. рішення ЄСПЛ від 2 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Оthers v. Ukraine), заяви № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00).

За змістом частини другої статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом статті 629 ЦК України з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися у разі: (1) розірвання договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірвання договору в судовому порядку; (3) відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором і законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що визначені у главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності або визнання недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово виснував про те, що для переведення боргу використання принципу мовчазної згоди кредитора є неприпустимим, зокрема у справах про стягнення коштів за депозитними договорами, у яких відповідачем є банк, а третьою особою - ТОВ «ФК «Фінілон», які уклали договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року:

(1) оскільки вкладники не надали згоду на переведення боргу від скаржника до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу, який банк уклав із ТОВ «ФК «Фінілон», не створює юридичних наслідків для вкладників; тому саме банк, а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20);

(2) закон встановив обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має для кредитора істотне значення. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). За змістом статей 520, 521 ЦК України у разі заміни боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим. Для того, щоб переведення боргу зумовило юридичні наслідки, необхідні дві складові: по-перше, укладення договору (двостороннього правочину) новим і первісним боржниками у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність цієї згоди не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу, а означає, що останній не зумовив юридичні наслідки для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року в справі № 321/1260/19, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3 липня 2023 року в справі № 175/4639/19).

Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2024 року у справі № 357/7395/20, від 29 травня 2024 року у справі № 757/36695/20-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2024 року у справі № 757/63039/21, від 7 серпня 2024 року у справі № 757/38290/18-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 червня 2024 року у справі № 757/23797/20-ц, від 12 червня 2024 року у справі № 757/509/21.

Ця практика застосування норм права є усталеною.

Таким чином, саме банк, а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем.

Такий висновок відповідає наведеним висновкам Верховного Суду.

Підлягають відхиленню й доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом при визначенні суми стягнення не враховано вимоги податкового законодавства.

Суд зауважує, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює.

Відповідні обов`язки визначені податковим законодавством.

У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду суми стягнення з розмірами обов`язкових платежів до бюджету.

Тому підстави для зазначення у резолютивній частини рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають утриманню у встановленому законом порядку відсутні.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Верховного Суду у справі №363/3965/15, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 461/2729/22.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального права та не допущено порушення процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 353, 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 березня 2025 року в частині стягнення грошових коштів в сумі 78 071,08 грн залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.09.2025.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук