КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/67/24 Головуючий у суді І інстанції Буша Н.Д.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова Інна Олексіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гоменюк Олена Миколаївна, про усунення від права на спадкування,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є дочкою ОСОБА_3 , яка з 15 лютого 1991 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , організацією поховань займалась вона. За життя ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_4 заповіту не складали.

Разом з тим, під час подружнього життя 02 червня 2004 року останні набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ОСОБА_4 .

Позивачка вказувала, що 04 жовтня 2022 року звернулась до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. із заявою про прийняття спадщини на майно, що належало її матері - ОСОБА_3

09 листопада 2022 року приватний нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій з підстав пропуском строку для прийняття спадщини та ненаданням доказів постійного проживання, реєстрації разом з померлою на час смерті.

У лютому 2023 року вона знову звернулась до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. з метою подачі заяви про прийняття спадщини на майно, яке належало її вітчиму - ОСОБА_4 , проте нотаріусом було зазначено, що спадкова справа № 26/2022 після смерті ОСОБА_4 була заведена приватним нотаріусом КМНО Гоменюк О.М.

В подальшому стало відомо, що до цього приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 - сестра померлого.

Позивачка вважає, що наявні підстави для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування, оскільки померлий ОСОБА_4 тяжко хворів, був у безпорадному стані та постійно потребував лікування і сторонньої допомоги, яку відповідачка йому не надавала та ухилялася від її надання, остання навіть не приїхала на поховання брата. Всю необхідну турботу, підтримку, допомогу та лікування надавала вона та її чоловік.

Відповідачка неодноразово повідомлялася про тяжку хворобу та безпорадний стан її брата - ОСОБА_4 , але вона ухилялася від надання йому допомоги та жодного разу не відвідувала його.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті її брата - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

З урахуванням виправленої ухвалою суду від 01 травня 2025 року описки стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б давали законні підстави для усунення відповідачки від права на спадкування за законом після смерті її брата. Позивачкою в процесі розгляду справи також не було надано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтвердили її доводи про те, що спадкодавець ОСОБА_4 через похилий вік та тяжку хворобу потребував допомоги саме від своєї сестри - ОСОБА_2 , а остання могла надавати таку допомогу, але свідомо та умисно ухилялась від її надання.

В апеляційній скарзі позивачка в особі представника - адвоката Петренко А.С. просить зазначене рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Спростовуючи висновки суду першої інстанції щодо того, що безпорадний стан повинен підтверджуватись медичними документами, а не показаннями свідків, позивачка зазначає, що безпорадний стан ОСОБА_4 підтверджується не лише поясненнями сторони позивача чи показаннями свідків, а й належними і допустимими доказами, які наявні в матеріалах справи, а саме медичними документами.

Також не погоджується із судом в тому, що вона не довела факт ухилення відповідачки від надання спадкодавцеві допомоги. Наголошує, що відповідачка неодноразово повідомлялась про тяжку хворобу та безпорадний стан її брата - ОСОБА_4 , однак ухилялася від надання йому допомоги, жодного разу навіть не відвідала його, хоча була обізнана про безпорадний стан свого брата, який потребував піклування, лікування та постійного догляду.

Відповідачка в особі представника - адвоката Дрозда Р.Ю. скористалась правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до якого просять вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивачки є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку зібраним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відзиви на апеляційну скаргу від третіх осіб до апеляційного суду не надійшли.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Петренко А.С. підтримала аргументи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідачки - адвокат Дрозд Р.Ю., приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти доводів апеляційної скарги,просив залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) є донькою ОСОБА_3 , яка з 15 лютого 1991 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 .

17 червня 1993 року ОСОБА_4 отримав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 097555 серії Ж на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-31» на сім`ю із трьох осіб: він, дружина - ОСОБА_3 , донька дружини - ОСОБА_1

02 червня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , поховання якої здійснила позивачка, що підтверджується договором про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого від 02 січня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , поховання якого здійснювала позивачка та її чоловік - ОСОБА_7 , що підтверджується актом волевиявлення № 08.09.22. НВК Київської міської ритуальної служби.

ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, що належало її матері - ОСОБА_3 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 листопада 2022 року приватний нотаріус Ліфанова І.О. відмовила позивачці у видачі вказаного свідоцтва, оскільки вона звернулась вже після спливу шестимісячного терміну, пропустивши тим самим строк для прийняття спадщини, та не надала доказів постійного проживання, реєстрації разом з померлою на час смерті.

28 лютого 2023 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. з метою подання заяви про прийняття спадщини на майно, яке належало її вітчиму - ОСОБА_4 , проте нотаріусом повідомлено, що спадкова справа № 26/2022 після смерті ОСОБА_4 була заведена приватним нотаріусом КМНО Гоменюк О.М.

23 березня 2023 року в рамках розгляду цивільної справи № 754/1840/23 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було витребувано у приватного нотаріуса КМНО Гоменюк О.М. копію спадкової справи за № 26/2022, згідно якої відповідачка ОСОБА_2 звернулась 12 грудня 2022 року до цього нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її брата - ОСОБА_4 і складається із квартири АДРЕСА_1 .

За правилом частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, пред'являючи позов, позивач має зазначити на захист якого свого порушеного права (інтересу) він звернувся до суду, зазначити особу, яка порушила його право і визначити спосіб відновлення порушеного права. У свою чергу, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права закону та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Судом встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 вітчима позивачки - ОСОБА_4 була відкрита спадщина.

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_1 мала намір подати заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , для чого зверталась до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О., проте їй було повідомлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 відкрита приватним нотаріусом КМНО Гоменюк О.М. за заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 .

Позивачка просить усунути ОСОБА_2 від спадкування після смерті ОСОБА_4 , однак не зазначає на захист якого саме порушеного права вона пред`явила ці позовні вимоги.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За приписами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтями 1261-1265 ЦК України визначено черги спадкоємців за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї.

Отже, цивільним законодавством імперативно встановлено перелік осіб, що мають право на спадкування за законом - спадкоємців.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка не надала суду доказів, що підтверджували б її право на спадкування як за заповітом, так і за законом за померлим ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 не є дитиною померлого, не є спадкоємцем і за другою та третьою чергами спадкування, визначеними статтями 1262, 1263 ЦК України.

Крім того, матеріалами справи не доведений встановлений в судовому порядку факт проживання позивачки разом з померлим однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

За таких обставин позивачка не являється спадкоємцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Правило абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України). Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади) (див. пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Тобто вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена лише особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування тощо), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Проте позивачка не навела жодного доводу стосовно того, що вона є особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, а також не зверталася з позовом про одержання права на спадкування.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не довела, що вона є особою, для якої вирішений судовий спір про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування буде породжувати пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, саме із вказаних підстав не підлягали задоволенню заявлені позивачкою позовні вимоги.

Разом з тим, не встановивши на захист якого порушеного права позивачка пред`явила позов у цій справі, що було першочерговим, суд першої інстанції вдався до встановлення обставин, які мали би значення для доведення позовних вимог у випадку якби позивачка була спадкоємцем будь-якої черги, зокрема, чи був спадкодавець особою, яка знаходилась у безпорадному стані та чи ухилялась відповідачка від надання йому допомоги.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).

Отже, відсутність порушеного права позивачки є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову та інші обставини не підлягали встановленню і дослідженню.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, однак помилився щодо мотивів такого висновку, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат позивачки у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року у даній справі змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній