Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1273/25 Головуючий у 1-й інст. Івашкевич О. Г.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/1273/25 за позовом ОСОБА_1 до Коростенської територіальної громади в особі Коростенської міської ради про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Івашкевич О.Г. в м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом у якому просила встановити факт спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менше як 5 років до її смерті. На обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка була одинокою особою, не мала рідних та останні 10 років до смерті проживала разом з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . Увесь час з 2012 року по день смерті ОСОБА_2 позивачка проживала з нею однією сім`єю як близькі подруги, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, здійснювали спільні покупки, несли спільні витрати, турбувались одна про одну. Поховавши ОСОБА_2 та сплативши всі витрати, пов`язані з похоронами, вважаючи, що має право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки останні 10 років проживала з нею як член сім`ї, звернулася до приватного нотаріуса Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Кормінець М.М. за допомогою і консультацією, чи має право успадкувати вищевказану квартиру. 13 червня 2024 року від приватного нотаріуса позивач отримала письмову відповідь за № 221/02-14/31/2023, у відповідності до змісту якої, їй було повідомлено про необхідність встановлення в судовому порядку факту спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше, ніж 5 років, оскільки родинних відносин між спадкодавцем та позивачкою не встановлено.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом не взято до уваги, що закон не вимагає, щоб проживання однією сім`єю носило безперервний характер і члени сім`ї мають постійно перебувати в одному житловому приміщенні, чи користуватися лише одним житловим приміщенням. Судом першої інстанції було безпідставно критично оцінено показання свідків: ОСОБА_3 , вважаючи, що вона може бути заінтересованою особою у справі. Помилковим є висновок суду про те, що звернення позивача 21.08.2020 до міського голови із заявою про надання допомоги та убезпечення життя від чоловіка з отриманням дозволу на установку окремих виходів з кімнат підтверджується факт постійного проживання позивача у квартири АДРЕСА_2 станом на серпень 2020 року, а не разом із ОСОБА_2 . Маючи у власності половину вказаної квартири та перебуваючи у складних відносинах із чоловіком, позивач намагалася відокремити частину квартири і забезпечити схоронність майна, можливість безпечного перебування у квартирі. Також помилковий висновок суду, доказом наявності у позивача сімейних відносин із ОСОБА_4 до квітня 2020 року є рішення суду першої інстанції від 01.04.2020 про розірвання шлюбу. Не є доказом на спростування факту проживання позивача однією сім`єю з ОСОБА_5 і той факт, що останній, як особі , яка перебувала у складних життєвих обставинах і потребувала сторонньої допомоги, упродовж тривалого часу з 2005 року по день смерті надавалися соціальні послуги центром соціального обслуговування, адже такі послуги їй надавалися і в той час, коли вона перебувала у шлюбі. Отже, факт перебування у шлюбі, не був перешкодою отримання нею соціальних послуг.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що письмовими доказами, а також показаннями свідків не доведено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 з 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_1 , зокрема, що вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права і обов`язки, тобто, що їх відносини мали характер сімейних.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Встановлено судом першої інстанції, що згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 20.05.1996 року Коростенським виконкомом міської ради народних депутатів, квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Згідно з написом від 26.08.2008 за реєстром № 1-1802 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.08.2008 року державним нотаріусом Коростенською міською державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири після смерті ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Коростень, про що 05.09.2022 року складено актовий запис № 955.

Матеріалами спадкової справи № 31/2023 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 підтверджується, що 28.02.2023 року до приватного нотаріуса Коростенського РНО Кормінець М.М. звернулася ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 . Згідно з інформаційними довідками зі Спадкового реєстру інформація щодо заповітів, спадкових договорів, спадкових справ та виданих на їх підставах свідоцтва про право на спадщину після смерті гр. " ОСОБА_2 " відсутня. 06.03.2023 виконком Коростенської міської ради листом №381/9 на запит приватного нотаріуса повідомив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 була зареєстрована по АДРЕСА_1 та знята з реєстрації 05.09.2022 у зв`язку зі смертю.

13 червня 2024 року приватний нотаріус надав ОСОБА_1 письмове роз`яснення про відсутність підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні документи на підтвердження родинних відносин та рекомендував звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних або інших відносин.

Із показів свідків допитаних у суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у дружніх відносинах, ОСОБА_1 готувала, прала, прибирала, ночувала з останньою. ОСОБА_2 був призначений соціальний працівник.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18)).

За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати норми частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен настати на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Подібні за змістом висновки виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Необхідною умовою для встановлення заявленого факту є доведеність факту спільного проживання заявниці та спадкодавця, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 243/1073/23 (провадження № 61-18172св23).

У постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19), від 13 травня 2024 року у справі № 727/8026/23 (провадження № 61-5139св24) визначено, що для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є, зокрема, неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Під час вирішення спору, суд першої інстанції обгрутовано визнав довідки комунальних підприємств про відсутність заборгованості, а також копії фіскальних чеків про сплату комунальних послуг неналежними доказами, оскільки стосуються періоду після смерті ОСОБА_2 , а довідка про стан розрахунків за послуги водопостачання та водовідведення за 2018-2025 не містить інформації щодо осіб, які вносили кошти за особовий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 , а також що ці оплати здійснювалися за рахунок спільного бюджету.

Той факт, що ОСОБА_2 як особі, яка перебувала у складних життєвих обставинах і потребувала сторонньої допомоги, упродовж тривалого періоду з 2005 по день смерті надавалися соціальні послуги центром соціального обслуговування підтверджений показами свідків, а також показами самої заявниці.

Тому суд першої інстанції правильно вважав, що перебування ОСОБА_2 з 2005 року до дня її смерті на соціальному обслуговуванні держави як одинокої, самотньої та потребуючої надання соціальних послуг особи спростовує факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 .

Крім того, із письмових доказів вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , тобто за іншою адресою ніж була зареєстрована ОСОБА_2 . До того ж заявниця до квітня 2020 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який розірваний рішенням Коростенського міськрайоннного суду Житомирської області від 01.04.2020 року.

Посилання заявниці на заяву за підписом ОСОБА_7 від 03.09.2022 року, складеної у присутності свідків, свідчить лише про бажання особи заповісти квартиру ОСОБА_1 , яке виникло у неї в день смерті, але не доводить факт спільного проживання з нею у розумінні статті 3 СК України.

Акт від 20.09.2022 року, складений ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_1 постійно проживала та доглядала за ОСОБА_2 не містить вказівки щодо періоду спільного їх проживання.

Також судом надано оцінку показам свідків, які не підтвердили конкретні факти та обставини, на які посилалася заявниця.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем більше п`яти років до дня його смерті, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи заявниці та подані нею докази, дійшов мотивованого висновку, що заявниця не довела належними, достатніми та допустимими доказами факт її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю та ведення з нею спільного господарства, спільного побуту, наявності у них взаємних прав та обов`язків більше п`яти років до моменту смерті спадкодавця (у період з 2012 року і до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 травня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2025 року.

Головуючий

Судді