КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступниками якої є: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краковецької Алли Миколаївни, Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності нерухомого майна, ОСОБА_6 , Державної податкової інспекції Солом`янського району м. Києва Міністерства доходів і зборів України, третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації, відновлення прав власника,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила:

визнати недійсними інформаційну довідку та її «фотокопію з копії» № 9, видану ЖБК «Веселка» від 28 січня 1992 року, зареєстровану в Київському міському бюро технічної інвентаризації (далі КМБТІ) 03 липня 1992 року в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427;

довідку-характеристику, видану Київським міським бюро технічної інвентаризації 15 грудня 2004 року за № 987670;

реєстраційне посвідчення, видане Київським міським бюро технічної інвентаризації 03 липня 1992 року, зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 03 липня 1992 року в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427;

довідку про присвоєння ідентифікаційного номера ДПА від 27 липня 1998 року;

договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між позивачем та відповідачем 17 грудня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою А.М.;

плани за поверхами та надані до них експлікації виконані КМБТІ 9 жовтня 2013 року та 31 жовтня 2013 року на буд. АДРЕСА_2 ;

відновити її в правах власника вказаної квартири;

скасувати реєстрацію вказаного договору дарування в КМБТІ,

зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_6 .

Позов мотивовано, зокрема, тим, що договір дарування укладено під впливом обману з боку ОСОБА_5 , оскільки позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування квартири.

При підписанні договору нотаріус порушила чинне законодавство України, зокрема включила в договір дарування п.8, відповідно до якого позивач має право довічного проживання у відчужуваній квартирі.

Також при укладенні договору була порушена її воля та волевиявлення, оскільки її справжня воля була направлена на укладення договору довічного утримання.

Позивач посилалася на те, що ніколи не відвідувала Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, тому для неї є незрозумілим походження інформаційної довідки та її «фотокопії з копії» №9, виданої ЖБК «Веселка» від 28 січня 1992 року, зареєстрованої в КМБТІ 03 липня 1992 року в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427.

Позивач вважає, що реєстраційне посвідчення, видане КМБТІ 03 липня 1992 року, зареєстроване в КМБТІ 03 липня 1992 року в реєстровій книзі № 13 за реєстровим №140/30427, видане на підставі довідки ЖБК «Радуга», з`явилося в 2008 році, а спірна квартира відчужувалася 15 грудня 2004 року на підставі довідки ЖБК «Веселка».

Також зазначила, що ніколи не була членом ЖБК «Веселка», а тому КМБТІ незаконно видало стороннім особам 15 грудня 2004 року довідку - характеристику за №987670.

Позивач також посилалась на те, що ніколи не оформляла документи, які б підтверджували її право власності на подаровану квартиру, тому не могла розпорядитися нерухомістю, яка їй не належала.

Позивач просила, зокрема, визнати спірний договір дарування недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 230 ЦК України.

13.09.2016 року представником відповідача Горбовим В.А. до канцелярії суду подано клопотання про закриття провадження у даній справі про визнання недійсним договору дарування (а.с. 239-247 т. №16).

Своє клопотання обгрунтовує тим, що відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17.12.2008 року по справі № 2-2683/2008 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Краковецька А.М. про визнання недійсним договору дарування та рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 23.09.2009 року у справі № 3765/2009 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Краковецька А.М. про визнання недійсним договору дарування, у задоволенні позовів ОСОБА_3 було відмовлено.

Вказані рішення набрали чинності та є обов`язковими до виконання.

Посилається, що вказані вище позови подавалися ОСОБА_3 з тих самих підстав та з приводу спору між тими сторонами, стосовно того самого предмету спору, тобто договору дарування від 17.12.2004 року.

За вказаних вище обставин просив клопотання задовольнити.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року клопотання представника ОСОБА_6 - Горбового В.А., про закриття провадження у справі задоволено частково. Позов в частині заявлених вимог ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_5 правонаступником якої є ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним закрито.

В іншій частині поданого клопотання відмовлено. Позов ОСОБА_3 в іншій частині заявлених позовних вимог продовжено слуханням по суті.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати в повному обсязі. Також просила постановити окрему ухвалу Київського апеляційного суду на підставі вимог ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що у судовому засіданні суд першої інстанції ОСОБА_1 акцентувала увагу суду на те, що вже понад 10 років відповідачами не виконана ухвала про витребування доказів Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року у цивільній справі № 760/10908/13-ц.

Відповідач у даній цивільній справі - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краковецька Алла Миколаївна не надала до суду оригінал нотаріальної справи. Також відповідач Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна не надало до суду оригінали інвентаризаційної та реєстраційної справи.

Апелянт вважає, що наведені в оскаржуваній ухвалі від 25 квітня 2025 року статті не відповідають матеріалам справи та суперечать ухвалі касаційної інстанції від 25 листопада 2015 року.

26 серпня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_6 - адвоката Горбового Володимира Анатолійовича, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

23 вересня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_6 - адвоката Горбового Володимира Анатолійовича. Просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково клопотання представника відповідача Горбового В.А. про закриття провадження у справі, та закриваючи провадження в частині заявлених вимог ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_5 правонаступником якої є ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що правові підстави та сторони у справі за цивільними справами № 2-2683/2008 та № 760//10908/13, суд першої інстанції вважав, що у даній справі № 760/10908/13 позивачем ОСОБА_9 заявлено позов до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 17.12.2004 року, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тобто заявлено тотожну вимогу по якій судом ухвалено рішення від 17.12.2008 року у справі № 2-2683/2008 та яке набрало чинності.

Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що доводи представника відповідача Горбового В.А. щодо наявності підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з наявністю рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23.09.2009 року стосується відмінних підстав, які не є аналогічними у даній справі № 760/10908/13.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі підлягає частковому задоволенню.

Висновки суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

У постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно із вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Встановлено, що 13.09.2016 року представником відповідача Горбовим В.А. до канцелярії суду подано клопотання про закриття провадження у даній справі про визнання недійсним договору дарування (а.с. 239-247 том 16).

Своє клопотання представник відповідача обгрунтовував тим, що відповідно до рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 17.12.2008 року по справі № 2-2683/2008 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Краковецька А.М. про визнання недійсним договору дарування та рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 23.09.2009 року у справі № 3765/2009 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Краковецька А.М. про визнання недійсним договору дарування, у задоволенні позовів ОСОБА_3 було відмовлено.

Встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 17.12.2008 року по справі № 2-2683/2008 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Краковецька А.М. про визнання недійсним договору дарування та скасування реєстрації, у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Як вбачається зі змісту даного рішення ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_5 17.12.2004 посилаючись на те, що вказаний договір вона підписала під впливом обману, а саме її повідомили, що вона підписує договір довічного утримання та фальшивих обіцянок щодо доброго догляду.

З вказаного вище рішення встановлено, що ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір дарування з підстав передбачених ст.229 ЦК України, оскільки підписуючи вказаний договір допустила помилку відносно обставин, які мають суттєве значення та на підставі ст. 230 ЦК України, як такий, що здійснений під впливом обману та фальших обіцянок відповідача ОСОБА_5 ..

Відмовляючи у задоволенні позову у справі № 2-2683/2008 суд прийшов до висновку про надуманість тверджень позивача про укладання угоди-договору дарування спірної квартири за вказаних вище підстав, а тому у задоволенні позову було відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, у справі № 760/10908/13-ц, з урахуванням уточнених позовних вимог в ході розгляду справи позивач просила визнати договір дарування не дійсним з двох підстав: під впливом обману з боку ОСОБА_5 , оскільки позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування квартири, а також з тих підстав, що позивач ніколи не оформляла документи, які б підтверджували її право власності на подаровану квартиру.

Окрім визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між позивачем та відповідачем 17 грудня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою А.М., також просила визнати недійсними:

інформаційну довідку та її «фотокопію з копії» № 9, видану ЖБК «Веселка» від 28 січня 1992 року, зареєстровану в Київському міському бюро технічної інвентаризації (далі КМБТІ) 03 липня 1992 року в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427;

довідку-характеристику, видану Київським міським бюро технічної інвентаризації 15 грудня 2004 року за № 987670;

реєстраційне посвідчення, видане Київським міським бюро технічної інвентаризації 03 липня 1992 року, зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 03 липня 1992 року в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427;

довідку про присвоєння ідентифікаційного номера ДПА від 27 липня 1998 року;

плани за поверхами та надані до них експлікації виконані КМБТІ 9 жовтня 2013 року та 31 жовтня 2013 року на буд. АДРЕСА_2 ;

відновити її в правах власника вказаної квартири;

скасувати реєстрацію вказаного договору дарування в КМБТІ,

зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_6 ..

Задовольняючи клопотання частково та закриваючи провадження у справі в частині визнання недійсним договору дарування суд першої інстанції на зазначені обставини не звернув увагу, та закрив провадження за позовною вимогою про визнання недійсним договору дарування фактично з двох обставин, а саме під впливом обману та неможливістю позивача розпоряджатися майном, оскільки вона не вчиняла дії щодо оформлення документів на власність.

Натомість зазначені обставини позову необхідно було розмежувати та вирішити питання щодо закриття провадження окремо щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування з вищезазначених двох обставин. Застосувавши положення ст. 255 ЦПК України, до позовної вимоги та обставин, які вже були предметом розгляду у 2009 році, а позовні вимоги з обгрунтування яке не було предметом розгляду у 2009 році, продовжити розгляд.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про закриття провадження в частині заявлених вимог ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_5 правонаступником якої є ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що в прохальній частині апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року, остання просила також постановити окрему ухвалу Київського апеляційного суду на підставі вимог ЦПК України (пункт 4 прохальної частини апеляційної скарги).

Суд апеляційної інстанції вважає, що вимог апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали відносно судді суду першої інстанції є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 385 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст. 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Тлумачення ч. 1 ст. 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо під час вирішення спору встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Відповідно до ч. 3 ст. 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких ознак кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 262 ЦПК України суд постановляє окрему ухвалу щодо свідка, експерта чи перекладача у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань, неправдивого висновку експерта чи неправильного перекладу, підробки доказів та направляє її прокурору чи органу досудового розслідування.

Отже, постановлення окремої ухвали є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) саме на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2018 року в справі № 761/32388/13-ц дійшов висновку, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, не було встановлено підстав для постановлення окремої ухвали відносно судді суду першої інстанції, під головуванням якої було постановлене оскаржуване апелянтом судове рішення.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, відповідно до вимог статті 379 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 379 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року скасувати в частині закриття провадження та в цій частині справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «25» вересня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко