Справа № 163/1520/24
Провадження № 2/163/27/25
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Шеремети С.А.

з участю секретаря Голядинець О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 вони за спільні сімейні кошти придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який було зареєстровано на ім`я відповідача. Позивач зазначає, що придбане у період шлюбу майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, на кого воно зареєстроване.

Посилаючись на положення статей 60, 63, 6971 Сімейного кодексу України, статей 368, 372 ЦК України, а також правові висновки Верховного Суду, позивач стверджує, що має право на частку цього будинку. У зв`язку з цим він просить: визнати за ним і відповідачем право спільної сумісної власності на житловий будинок площею 23,6 кв.м (загальною площею 41,8 кв.м), розташований за вказаною адресою та скасувати рішення державного реєстратора від 31.05.2024 про реєстрацію права власності на зазначений будинок виключно за відповідачем.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві заперечує проти позову та зазначає, що спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний нею особисто за власні кошти (які надавала її мати) ще 27.07.1991 року, що підтверджується договором купівлі-продажу та реєстраційним посвідченням 1992 року, де будинок зазначений як її особиста приватна власність.

На момент придбання будинку позивач понад рік проживав у Польщі, не забезпечував сім`ю та не надавав коштів на купівлю житла.

Після розірвання шлюбу (15.03.1999) сторони домовилися, що будинок залишається за відповідачкою, оскільки вона самостійно виховувала та утримувала двох спільних дітей, забезпечуючи їм житло, навчання й утримання.

Відповідачка також посилається на те, що позивач не подавав претензій щодо майна протягом 25 років, чим фактично визнав його належність відповідачці, а позов подано зі значним пропуском строку позовної давності, без заяви про його поновлення.

Отже, ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позову, оскільки будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, належить їй на праві особистої власності, а позов подано після спливу трирічного строку позовної давності.

Фактичні обставини, встановлені судом.

З наданих у справі доказів установлено, що рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 15 березня 1999 року було розірвано шлюб між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З цього судового рішення вбачається що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 19 серпня 1986 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

З відзиву та доданих до нього копії паспорта для виїзду за кордон та картки фізичної особи платника податків вбачається що ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_6 .

Згідно листа комунального підприємства «Волиньпроект» Волинської обласної ради від 23 травня 2024, станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 . Підставою для державної реєстрації зазначено договір купівлі-продажу, посвідчений Любомльською державною нотаріальною конторою Волинської області 27 липня 1991 року за № 626.

Згідно з умовами зазначеного договору, житловий будинок за вказаною адресою, розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м, ОСОБА_4 придбала у громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ціною 3200 карбованців, яку продавці отримали від покупця у повному обсязі. У тексті договору зазначено, що сторонам роз`яснено вимоги ст. 101 та 226 Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 24 лютого 1992 року № 1149, виданого Волинським обласним бюро технічної інвентаризації, підтверджено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, посвідченого Любомльською державною нотаріальною конторою 27 липня 1991 року за № 626.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 381013612 убачається, що житловий будинок за тією ж адресою зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060.

Дослідженням договору про користування електричною енергією для побутових потреб від 2004 року, договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 06 березня 2019 та страхового свідоцтва про страхування будівель від 15 грудня 2005 встановлено, що споживачем цих послуг є ОСОБА_1 . Об`єктом нерухомого майна, на який поширюється дія зазначених документів, є будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Докази, відхилені судом.

Письмові пояснення ОСОБА_9 оформлені як показання свідка, що долучені до відзиву є недопустимим доказом, оскільки суд оцінює показання свідка на підставі їх безпосереднього сприйняття, коли такі показання надаються суду під присягою та після роз`яснення свідку його процесуальних прав і обов`язків, а також попередження про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань.

Мотиви суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

У цій справі відповідач покликається на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності від часу розірвання шлюбу.

Проте, керуючись наведеними вище законодавчими приписами, суд зазначає, що факт припинення спільного проживання сторін сам по собі не свідчить про порушення права власності позивача на спірний будинок, а лише підтверджує відсутність між сторонами, з цього часу, фактичних шлюбних відносин, а обставини, які свідчили б про вчинення відповідачем дій на порушення прав позивача на спірний будинок до пред`явлення позову, які зумовили б потребу захисту прав, у зв`язку з чим почався б перебіг позовної давності, матеріали справи не підтверджують. Тобто після припинення спільного проживання до моменту звернення позивача до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності, дій, які б вказували на невизнання відповідачем чи оспорювання права власності позивача на спільне майно, або дій по відчуженню цього майна, останній не вживав.

Крім того, судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є споживачем комунальних послуг з обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач у відзиві вказує, що з 2004 року виїхала з дітьми на постійне проживання в Республіку Польща

Вказане свідчить про те, що позивач проживає у спірному будинку і користується комунальними послугами, однак вимог про його виселення не заявлялось.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, та період перебування сторін у шлюбі у цій справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним до 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таким чином, на момент придбання спірного житлового будинку діяли норми КпШС України, відповідно до частини першої статті 22 якого, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Вказане кореспондується зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), чинного з 01 січня 2004 року, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав подружжя на майно, набуте під час перебування у шлюбі, передбачено також статтею 70 СК України.

Відповідно до частини другої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, оскільки відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, вирішуючи цей спір, виходячи із аналізу зазначених норм, суду необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Так судом встановлено, що спірний будинок придбано коли сторони перебували в шлюбі за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу 27 липня 1991 року, право власності на який було зареєстровано за відповідачем.

Доказів придбання будинку за особисті кошти відповідача суду не подано.

Отже суд виснуває, що спірний будинок набутий сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростована, тому будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Тому доводи відповідача в цій частині є неспроможними.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 5 Закону у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про визнання майна спільною сумісною власністю є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно [див., зокрема, пункт 98 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)]. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші).

Отже, рішення суду про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем такого права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно. У зв`язку з цим, позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню

Висновки за результатами розгляду позовної заяви.

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 набутий сторонами під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішення суду про визнання майна спільною сумісною власністю є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем такого права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно.

Рішення суду про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Керуючись ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (50%) і складає 1443,98 грн.

Інші судові витрати, що становлять витрати на правничу допомогу, у зв`язку із частковим задоволенням позову (50%) залишити за сторонами, оскільки такі витрати в цій справі за принципом співмірності судом визначені як рівні, тому сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній такі витрати.

Керуючись ст.ст.259, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати, що житловий будинок житловою площею 23,6 кв.м., загальною площею 41,8 кв.м., рік побудови 1950, що знаходиться по АДРЕСА_1 належний ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 липня 1999 року за №626, реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №060 є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_10 та ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Розподілити судові витрати таким чином:

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 1443,98 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Інші судові витрати залишити за сторонами.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду через Любомльський районний суд.

Інформація про сторін:

позивач ОСОБА_1 ; місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_10 ; останнє місце проживання в Україні - АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання - АДРЕСА_2 ; РНОКПП - НОМЕР_2 .

Головуючий : суддя С.А. Шеремета