ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/1612/25
Головуючий в 1-й інстанції Наумова І.Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Гончар М.С., Полякова О.З.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 26 червня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, Районна адміністрація Запорізької міської ради про Комунарському району як органи опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року позивач звернувся з даним позовом до суду, який обґрунтовував наступним. Позивач зазначав, що він з відповідачкою з 15.03.2003 року перебував в зареєстрованому шлюбі. Від зазначеного шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З березня 2022 року фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачкою ОСОБА_2 припинені. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2023 року шлюб між сторонами у справі було розірвано. Даним рішенням також вирішене питання щодо стягнення аліментів на користь позивача з відповідачки на утримання неповнолітньої доньки. Після припинення шлюбних відносин, малолітня донька залишилася проживати разом з позивачем та знаходиться повністю на його утриманні. Позивачем створені належні умови для проживання, виховання та розвитку доньки. Неповнолітня ОСОБА_4 має необхідні меблі та побутову техніку, окрему кімнату, в якій є місце для сну та відпочинку, місце для приготування уроків. Вона забезпечена всім необхідним для належного розвитку. ОСОБА_2 не приймає ніякої участі у матеріальному забезпеченні доньки, наявна заборгованість зі сплати аліментів. Мати доньки не цікавиться її розвитком, станом здоров`я, успіхами та досягненнями, при цьому створює позивачу перешкоди у вирішенні цивільно-правових питань пов`язаних, із захистом законних прав та інтересів доньки, наприклад, з реєстрацією місця проживання доньки. Оскільки мати доньки повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та створює позивачу перешкоди в захисті законних прав та інтересів доньки, останній був вимушений звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання доньки. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2024 року місце проживання ОСОБА_3 , визначено з батьком. Оскільки донька знаходиться на одноособовому утриманні позивача та він самостійно її виховує, постає питання щодо юридичної фіксації зазначеного факту для подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на доньку, переміщення його та дитини, зняття та реєстрації місця проживання, донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 наразі не має постійного місця реєстрації і без згоди мати це зробити неможливо. Також на теперішній час багато організацій потребують згоди всіх батьків (щодо інтересів дитини) або в разі відсутності необхідно пред`явити документ, який підтверджує, що батько самостійно виховує дитину, або мати позбавлена батьківських прав. Будь-яких перешкод у спілкуванні мати з донькою позивач не чинить. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року, в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як органи опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав, - відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покладено на Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Заводському району, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем у справі доведено належними та допустимими доказами факт самоусунення відповідачки у справі від виховання, утримання та опіки над малолітньою донькою, що є підставою для позбавлення останньої батьківських прав. Допит малолітньої був проведений з порушенням прав та законних інтересів останньої. Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування, а також покази свідків.

Відповідачка у справі ОСОБА_2 подала до суду апеляційної інстанції заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав через брак часу для виховання доньки.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який зареєстрований 15.03.2003 Комунарським районним у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №120.

Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2023 року шлюб між ОСОБА_1 , 1979 р.н., та ОСОБА_2 , 1984 р.н., було розірвано, з матері ОСОБА_2 було стягнено аліменти на користь батька ОСОБА_1 на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки доходу, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття починаючи з 24.08.2023 року.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2024 р. по справі №333/10584/23 (копія надана суду позивачем), яким також встановлені вищевказані обставини, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з батьком ОСОБА_1 .

Позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про спадщину від 24.03.2023 р. та договору дарування від 28.09.2023 р., посвідченого нотаріально, копії яких додані позивачем до даного позову.

Відповідно до витягу з реєстру Запорізької територіальної громади, з 09.05.2024 р. місце проживання малолітньої ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з Актом обстеження умов проживання, складеного працівниками відділу по Заводському району служби у справах дітей ЗМР від 14.01.2025 р., за місцем проживання позивача у справі ОСОБА_1 , останній мешкає з його матір`ю ОСОБА_5 пенсіонеркою, та його дітьми: малолітньою донькою ОСОБА_6 та повнолітнім сином ОСОБА_7 . Умови проживання добрі. Малолітня ОСОБА_4 мешкає в кімнаті з бабусею. Батько дитини та її брат мешкають в окремих кімнатах. Для виховання та розвитку дитині створені належні умови. Під час спілкування з батьком дитини, останнім повідомлено, що матір ОСОБА_4 не мешкає з ними з липня 2023 р., у вихованні та утриманні дитини участі не приймає. ОСОБА_4 пояснила, що давно не бачила матір та з нею не спілкується. На попередній день народження мама подарувала їй подарунок.

З копії довідки ОК-5 від 14.11.2024 року ОСОБА_1 , характеристики з місця роботи, ОСОБА_1 з 18.09.2018 року працює в ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», має стабільний дохід, характеризується як сумлінним та відповідальним працівником.

Відповідно до копії довідки №01-52/65, виданої Запорізькою гімназією №85 Запорізької міської ради 13.11.2024 р., відповідно до інформації класного керівника, ОСОБА_3 , ученицю 1 класу приводить до школи і забирає зі школи бабуся - ОСОБА_5 , ОСОБА_1 - батько.

Відповідно до довідки громадської організації «Гарне місце» від 17.11.2023 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує заняття у дитячому центрі. Дитину до центру завжди приводить батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Адміністрація центру з мамою жодного разу не спілкувалися. Батько повністю співпрацює з вчителем, завжди йде на контакт.

Згідно з копії декларації від 24.11.2023 р про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу малолітній дитині ОСОБА_3 , вона укладена між позивачем, як законним представником, та лікарем ОСОБА_8 . Відповідно до інформації КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 17.01.2025 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває під наглядом педіатричної служби даного підприємства, декларацію про вільний вибір лікаря укладено з педіатром ОСОБА_8 . Маргарита здорова. В останнє до підприємства дитина зверталась 13.01.2025 року у супроводі батька з приводу гострого захворювання, має щеплена за віком. Рекомендації лікаря-педіатра щодо лікування та медичного спостереження за донькою виконує батько в повному обсязі. З 25.08.2023 р. мати дитини до лікаря-педіатра не зверталась, здоров`ям доньки не цікавилась.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Комунарським ВДВС у м. Запоріжжі Південного МУ МЮ (м. Одеса) 22.04.2024 р., ОСОБА_2 , в період з серпня 2023 р. по січень 2024 р. включно не сплачувала аліменти, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 14 711,96 грн. В наступні два місяці ОСОБА_2 сплачувала аліменти та частково погашала заборгованість. Актуальних відомостей щодо сплати аліментів в подальшому та наявності чи відсутності заборгованості по аліментах станом на час розгляду справи позивачем суду не надавалося.

Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру, місце проживання відповідачки з 1996 р. зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 03.12.2024 р., складеного працівниками відділу по Комунарському району служби у справах дітей ЗМР, відповідачки за зареєстрованим місцем її проживання, умови проживання незадовільні, квартира потребує ремонту, прибирання та провітрювання, речі упорядкування. Для виховання та розвитку дитини умови не створені. Під час візиту було встановлено, що відповідачка мешкає в даній квартирі з братом та матір`ю. Позовні вимоги колишнього чоловіка підтримує. З малолітньою ОСОБА_3 донькою не спілкується, матеріально не утримує, в житті участі не приймає.

З відповіді Відділу поліції №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області від 02.12.2024 р. вбачається, що сторони у справі до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувалися.

Допитана в судовому засідання свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є рідною сестрою позивача. Їй відомо, що її брат та відповідачка припинили шлюбні відносини в 2022 р. та в подальшому розлучилися. Діти залишилися мешкати з ним. Відповідачка мешкає окремо, де саме, свідок не знає. Свідок зазначила, що вона інколи допомагає брату у вихованні доньки. Дату народження ОСОБА_4 свідок не змогла згадати. Свідок зазначила, що відповідачка не спілкується з малолітньою донькою, не навідує її, зі святами не вітає.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 04.04.2025 р., протоколу №10 засідання комісії з питань захисту прав дитини даного органу піки та піклування, на вищевказаному засіданні комісії, дійшли до нижчезазначеного висновку, з урахуванням вищевказаних доказів, а також Акту оцінки потреб сім`ї ОСОБА_1 , складеного фахівцями Запорізького міського центру соціальних служб від 30.01.2024 року, згідно якого, за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повнолітнім сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та бабусею дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Ознаки складних життєвих обставин у родині ОСОБА_10 відсутні. Батько належно виконує свої батьківські обов`язки, здатен самостійно долати складні життєві обставини. З колишньою дружиною розлучився у 2023 році. Матір ОСОБА_2 мешкає окремо. Факт проживання дитини з батьком підтверджено. Родина мешкає в трикімнатній квартирі, де дотримуються санітарно-гігієнічні норми. Наявна вся необхідна побутова техніка та меблі, всі комунікації підключені та працюють. Для дитини створені всі необхідні умови для гармонійного розвитку. Зі слів ОСОБА_1 , він піклується про дитину самостійно.

Орган опіки та піклування дійшов висновку, що матір дитини ОСОБА_2 самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням та утриманням доньки не займається, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, не проявляє відносно малолітньої батьківського піклування. З огляду на вказане, враховуючи згоду матері ОСОБА_2 з позбавленням її батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , 2017 р.н., рішенням комісії з питань захисту прав дитини, керуючись ст.164 Сімейного кодексу України, районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, як орган опіки та піклування вирішила, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 .

В судовому засіданні, за участю представників органу опіки та піклування, була опитана малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якої заявлені позовні вимоги. Відповідно до її пояснень, вона мешкає з татом та братом за адресою: АДРЕСА_1 . Мама мешкає окремо «на Космосі» (мікрорайон міста Запоріжжя). Спочатку дитина зазначила, що матір взагалі не спілкується з нею. Під час подальшого опитування суддею дитини, вона пояснила, що інколи вони їздять до мами на свята, в останнє вона з татом їздили до неї святкувати Новий рік, під час святкування мама подарувала їй цукерки, на попередній день народження подарувала іграшку. Коли вона хворіла, мама дзвонила питала про її стан здоров`я. Зазначила, що любить маму та хотіла б мешкати з обома батьками.

Дослідивши наявні в справі докази, суд першої інстанції дійшов наступних висновків.

За домовленістю сторін, яка потім підтверджена ними і під час вирішення питання в судовому порядку про визначення місця проживання дитини, малолітня ОСОБА_4 після розірвання шлюбу між сторонами у справі стала мешкати з татом, позивачем по справі.

Враховуючи, що дитина мешкає з батьком, в судовому порядку присуджено стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання їх доньки. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що протягом п`яти місяців відповідачка не платила аліменти, подальші два місяці платила їх та частково погашала заборгованість. Належно підтверджених відомостей, що відповідачка з квітня 2024 р. і по теперішній час ухиляється від сплати аліментів в матеріалах справи відсутня.

Основну участь у виховані малолітньої ОСОБА_4 , після розлучення сторін, бере батько дитини, з яким вона постійно мешкає. Відомостей, що матір дитини ухилялась від виховання доньки під час спільного проживання батьків у шлюбі, чи діяла всупереч інтересів дитини суду не надано.

Після того, як мати дитини стала мешкати окремо від дитини, її участь у виховані та утриманні дитини значно зменшилась. Зменшення участі у вихованні дитини відповідачка пояснювала робочою зайнятістю. При цьому з пояснень малолітньої ОСОБА_4 вбачається, що присутнє періодичне спілкування між нею та її матір`ю: на дні народження, свята, тощо. Відповідачка інколи проявляє турбування за дитину: питає про стан її здоров`я, дарує подарунки. З наданих доказів вбачається, що з березня 2024 р. відповідачка почала сплачувати аліменти. Вищевказана обставини свідчать про інтерес відповідачки до своєї доньки та прояв поодинокого батьківського піклування щодо неї. На дану обставину також вказують заяви відповідачки до суду, в яких вона на протязі розгляду справи не заявляла категорично про позбавлення її батьківських прав, а посилалась на розсуд суду. Лише в останній зазначила, що вона не заперечує проти позову, при цьому знов вказала, що ухвалення рішення покладає на розсуд суду.

Оцінивши висновок органу опіки та піклування, як окремо, так і у сукупності з іншими доказами, суд першої інстанції не погодився з ним, оскільки він зроблений без врахування: пояснень дитини, наданих в судовому засіданні, відсутності відомостей щодо вжиття як батьком дитини так і органами опіки та піклування заходів на зміну ставлення матері до її батьківських обов`язків. Дані обставини свідчать, що цей висновок не є об`єктивним та є передчасним.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів того, що відповідачка як матір дитини є особливо неблагонадійною та спілкування з нею суперечить інтересам дитини, матеріали справи не містять. Позивачем не дано суду належних, достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Суд, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини вважав, що позбавлення відповідачки її батьківських прав наразі буде суперечить інтересам малолітньої дитини, в зв`язку з чим виснує про відмову в задоволенні позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зробив висновок, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20) зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Аналіз змісту оскаржуваного рішення свідчить, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки він є непереконливий, містить фактичний виклад обставин, без надання оцінки таким обставинам, ґрунтується в переважній більшості на пасивній позиції матері малолітньої дитини, при цьому органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, не встановлено причину втрати у відповідачки прагнення щодо відновлення сімейних стосунків з донькою.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів, на яку посилався позивач у позові не може бути самостійною підставою для позбавлення відповідачки батьківських права і не свідчить у повній мірі про ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 16.01.2019р. у справі №465/3694/14-ц, від 20.03.2019 у справі №199/2403/18, від 23.04.2020 року у справі №420/1075/17.

Доводи позивача в апеляційні скарзі з приводу порушення прав малолітньої під час допиту в суді першої інстанції є необґрунтованими зважуючи на присутність під час допиту представника органу опіки та піклування.

Що стосується заяв відповідачки з приводу визнання позову, то слід зазначити наступне.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Заяви відповідачки з приводу визнання позову про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Врахувавши те, що матеріали справи не містять доказів втрати матір`ю інтересу до своєї дитини, у тому числі до участі у її вихованні, а також те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги з приводу проживання доньки з батьком протягом тривалого періоду часу, встановлення у судовому порядку місця проживання малолітньої з позивачем, на думку суду апеляційної інстанції характеризують певний стан речей, який існує наразі і пов`язаний з місцем проживання дитини та тим з батьків, хто безпосередньо приймає участь у житті дитини. При цьому, будь-яких доказів, які б характеризували матір дитини, її ставлення до батьківства, наявність фактів явного та умисного нехтування вихованням дитини під час розгляду справи не встановлено.

Суд першої інстанції правильно керувався тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу за доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення батьківських прав суд не встановив.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 25 вересня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: М.С. Гончар

О. З. Поляков