КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 758/9138/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11401/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Будзан Л.Д., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просила встановити факт батьківства ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складений актовий запис №16582, щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 від хронічної ішемічної хвороби серця помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 31 серпня 2022 року складено відповідний актовий запис № 16582 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 . Зазначає, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є біологічною донькою померлого ОСОБА_3 . Посилалася на те, що, батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільно проживали однією сім`єю з 1991 року. Батько служив у радянській армії в чині офіцера у танкових військах, а мати працювала кухарем у офіцерській їдальні, саме там вони познайомилися та розпочали стосунки. У 1992 році у них народилась донька ОСОБА_2 , після чого ОСОБА_3 подав рапорт на переведення в Україну. У 1993 році родина приїхала в Україну і жили разом до 2022 року в Оболонському районні міста Києва в квартирі АДРЕСА_1 . Спільне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за вказаною адресою підтверджується тим, що зазначена квартира є місцем реєстрації обох, також копіями квитанцій про сплату комунальних послуг та за послуги інтернету в цій квартирі, оплату за які здійснювала саме ОСОБА_4 з належного їй банківського рахунку. Зазначає, що хоча ОСОБА_3 та ОСОБА_4 багато років підтримували фактичні шлюбні відносини, були однією родиною, офіційно шлюб зареєстровано не було. Оскільки ОСОБА_3 був військовим та не міг бути особисто присутнім при видачі свідоцтва про народження дитини у зв`язку з викликом у цей день до місця служби, у свідоцтві про народження ОСОБА_2 батька було записано зі слів матері - прізвище вказано матері, а ім`я і по батькові саме від батька - ОСОБА_3 . Вказує, що за свого життя батько позивача, ніколи не заперечував свого батьківства щодо неї та завжди брав участь у її вихованні, вони жили однією родиною. Після смерті ОСОБА_3 у позивача, з метою захисту її прав та інтересів, виникла потреба у офіційному підтвердженні родинних зв`язків як дочки та батька з померлим ОСОБА_3 . Оскільки офіційно факт батьківства ОСОБА_3 щодо позивача не встановлено, наразі єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 є його сестра ОСОБА_1 , яка є спадкоємицею другої черги. Однак, зважаючи на те, що позивач є рідною донькою померлого, саме вона, за законом, має право бути спадкоємицею першої черги після його смерті, тобто успадкувати належне її померлому батьку майно. Таким чином, з метою захисту своїх прав, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про встановлення батьківства, адже встановлення факту батьківства ОСОБА_3 щодо ОСОБА_2 потрібне у зв`язку із необхідністю надати відповідні документи нотаріусу для прийняття спадщини після смерті свого батька (т. 1 а.с. 1-9).

У відзиві на позов сторона відповідача просила суд у задоволенні позову відмовити. Зазначала, що відповідач дійсно є рідною сестрою померлого ОСОБА_3 . Вказує, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , отримана у спадщину ОСОБА_3 після смерті їхнього спільного з відповідачем батька, що підтверджується копією ордеру на квартиру № 2168 від 31 грудня 1986 року, копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 жовтня 2019 року, зареєстровано в реєстрі за №2200, спадкова справа № 21/2019, копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 57990713 від 21 жовтня 2019 року. Наголошувала на тому, що ОСОБА_3 дійсно служив у радянській армії, у 1993 році повернувся в Україну та проживав за адресою: АДРЕСА_2 разом із своїми батьками. У подальшому ОСОБА_3 познайомив своїх батьків та відповідача із матір`ю позивача ОСОБА_4 , яка, відповідно до свідоцтва про народження, була записана матір`ю позивача ОСОБА_2 . Однак, відповідачу ніколи не було відомо про обставини, при яких народилася позивач, ОСОБА_3 про них ніколи не розповідав. Зазначає, що ОСОБА_3 не визнавав позивача за свою рідну доньку та протягом свого життя категорично не бажав ані реєструвати шлюб із ОСОБА_4 , ані здійснювати будь-які реєстраційні зміни в свідоцтві про народження її дитини. Вказує, що ОСОБА_3 за життя мав складні відносини та різні погляди з матір`ю позивача, вони часто сварилися, а також із самим позивачем не знаходили спільної мови та взаєморозуміння. Більше того, сама позивач ніколи не бажала мати прізвища батька ОСОБА_3 , постійно висловлювалася щодо цього негативно. Не відповідає дійсності й зазначене позивачем, що до дня смерті ОСОБА_3 вони разом із ним та її матір`ю проживали, як родина, за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки мати позивача ОСОБА_4 була зареєстрована за вказаною адресою лише з 27 серпня 2020 року. Сплата за комунальні платежі ОСОБА_4 у період з 2019 по 2020 роки підтверджує лише факт таких оплат, а не факт її проживання в квартирі в зазначений період. Крім цього, посилається на те, що судом під час вирішення питання про забезпечення доказів та призначення молекулярно-генетичної експертизи прийняте рішення на підставі недопустимих доказів, а також не перевірено їх належність. Наголошувала на тому, що суд не може брати висновок вказаної експертизи до уваги під час прийняття рішення, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент їх виникнення, який не передбачав такої підстави для встановлення батьківства як проведення молекулярно-генетичної експертизи (т. 2 а.с. 3-15).

06 квітня 2023 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якому остання позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Вказала, що коли позивач виявила тіло ОСОБА_3 та викликала швидку і поліцію, вона зазначила їм, що є донькою померлого, але документально це не підтвердила. При цьому, коли виникла безпосередня необхідність у зверненні до суду з заявою про встановлення факту батьківства, позивач вирішила, що для вирішення цієї справи та отримання підтвердження її родинних зав`язків з померлим, провести експертизу можна буде з використанням відібраних у її батька (після смерті, до кремації тіла) біологічних зразків. Разом з цим, оскільки позивач розуміла про можливий короткий строк зберігання відповідних зразків, заяву про забезпечення доказів було подано до подання позовної заяви у справі. Відповідний документ з поліції було надано до суду не для оцінки дій поліції чи розслідування справи, а на підтвердження, що ці біологічні матеріали дійсно належать ОСОБА_3 та щоб пояснити суду, як саме було отримано ці біологічні матеріали, про використання яких в експертизі просила позивач. Відтак, експертиза у справі проводилась не у межах досудового розслідування, а у відповідності до норм чинного цивільного процесуального законодавства та у межах забезпечення доказів. На підставі проведеної експертизи встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 складає величину не менше ніж 99,99%, тобто біологічне батьківство є доведеним (т. 2 а.с. 31-45).

У додаткових поясненнях до суду представник позивача заперечувала проти відповіді на відзив, в яких остання вказала, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їхня донька ОСОБА_2 проживали за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується долученими доказами, зокрема, заявами, копіями медичних карток, квитанціями. ОСОБА_3 визнавав себе батьком ОСОБА_2 , завжди про неї піклувався.

У своїх запереченнях представник відповідача заперечувала проти відповіді на відзив та додаткові пояснення, в яких остання вказала на недопустимість висновку експерта з підстав відібрання зразків крові померлого у спосіб, що не передбачено чинним законодавством.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства - задоволено. Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992, 40 грн (т. 4 а.с. 4-11).

Не погодившись з рішенням районного суду, 06 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду від 07 квітня 2025 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог (т. 4 а.с. 19-47).

В обґрунтування скарги зазначала, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом допущено неповне вивчення матеріалів справи, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не правильно досліджено та оцінено надані докази, неправильно установлено обставини, які мають значення для справи, ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права і тому є таким, що підлягає скасуванню у повному обсязі.

Представник апелянта вказує у своїй скарзі, що у позовній заяві позивач не заявляла вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу на момент вагітності ОСОБА_4 та народження позивачки, що судом першої інстанції не взято до уваги. Померлий ОСОБА_3 за свого життя не визнавав позивача донькою і не здійснював жодних дій та / або до суду з цього приводу не звертався, також не бажав ані реєструвати шлюб із ОСОБА_4 , ані здійснювати будь-які реєстраційні зміни у свідоцтві про народження її дитини.

Також відповідач наголошувала у своїй апеляційній скарзі, що ОСОБА_3 , маючи військовий квиток та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, відповідно до Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні, затвердженої МЮ України від 29 грудня 1984 року, міг реалізувати своє право на оформлення батьківства та одруження, проте очевидно, що не здійснив зазначені дії з підстав невизнання свого батьківства щодо позивача.

В апеляційній скарзі апелянт зазначала, що твердження позивача про те, що до дня смерті ОСОБА_3 вони разом із ним та її матір`ю проживали як родина за адресою: АДРЕСА_2 , не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки у листі Бондарівського старостинського округу № 1 від 11 квітня 2023 року № 45 повідомляється, що «згідно із записом у погосподарських книгах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , була зареєстрована у с. Бондарі Овруцького району Житомирської області з 1982 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відповідно до листа Великохайчанського старостинського округу від 21 квітня 2023 року № 74 повідомляється, що гр. ОСОБА_4 разом з дочкою ОСОБА_2 прибули 14 березня 2007 року з Росії Читинської області Оловянінського району станція Безрічна та були зареєстровані до 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 . Сама ж позивач проживає з 09 липня 2020 року у квартирі, що належить їй на праві приватної власності, за адресою її реєстрації: АДРЕСА_4 , що також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, доданою позивачем до позовної заяви. Позивач ніколи не запрошувала до себе ОСОБА_3 , більше того, просила інших родичів відповідача ніколи не повідомляти йому місце її проживання та розташування квартири, що також може бути підтверджено показами свідків.

Окрім цього, апелянт зазначала, що позивач ніколи спільно із ОСОБА_3 та її матір`ю не проводили свій вільний час, не їздили разом на відпочинок тощо, що підтверджується відсутністю таких доказів у матеріалах справи, а також може бути підтверджено показами свідків, заявлених відповідачем.

Також апелянт наводив, що доказом проживання однією родиною разом з її матір`ю ОСОБА_4 та з ОСОБА_3 є 25 фотографій з 1992 по 2022 роки, що також викликає великий сумнів щодо підтвердження батьківства у такий спосіб за нібито майже 30 років їхнього спільного проживання начебто родиною.

Окрім цього, як зазначала відповідач, позивач тривалий час ще до смерті ОСОБА_3 проживала у своїх подруг по навчанню, та разом із своєю матір`ю проживали за адресою: АДРЕСА_4 , у належній їй квартирі, а не спільно із ОСОБА_3 .

Апелянт ОСОБА_1 наголошувала, що висновок ДНК-експертизи є недопустимим доказом, оскільки відібрання біологічних зразків у померлого ОСОБА_3 відбулося з порушенням встановленої законодавством процедури, та які стали у подальшому основою (першоджерелом) для проведення експертизи на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року у справі № 760/12768/22. Так, відібрання біологічних зразків у вже померлого ОСОБА_3 відбулося з метою встановлення відомостей у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000186 від 28 серпня 2022 року, за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною першою ст. 115 КК України, хоча вони не потрібні були для проведення слідчих дій.

Апелянт зауважувала, що нібито біологічні матеріали померлого ОСОБА_3 відібрані з порушенням процедури (без ухвали слідчого судді). Отже незрозуміло ким, коли, яким чином, де відбиралися, транспортувалися, упаковувалися, при яких умовах зберігалися біологічні матеріали померлого ОСОБА_3 , і на яких правових підставах здійснено доступ (втручання) до тіла померлого ОСОБА_3 , і чи його біологічні зразки відбиралися, якщо не було заходів відповідного контролю збоку прокурора та слідчого судді. А також, відсутність ухвали слідчого судді про відібрання біологічних зразків у померлого ОСОБА_3 потягло за собою відсутність факту попередження про кримінальну відповідальність експертів, зокрема інших осіб, що мали б здійснити зазначені дії, у випадку вчинення ними протизаконних дій.

Крім цього, із ухвали слідчого судді незрозуміло, як для проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи без залучення біологічних матеріалів можна було експерту здійснити виконання цієї ухвали, у якій не зазначено про залучення біологічних матеріалів, на яких підставах вони відібрані, у якої особи, де вони зберігалися (в якому архіві) і ким мали бути видані біологічні зразки експерту для виконання цієї ухвали експертною установою. Таким чином постають питання, як і де експерту було потрібно взяти біологічні зразки для проведення ДНК-тесту відповідно до ухвали суду від 27 вересня 2022 року, відповідно до яких біологічних зразків її проводити, не зобов`язано будь-яку установу надати відібрані зразки.

Також в апеляційній скарзі також наголошено на тому, що відповідно до висновку експерта № 103-138-2022 від 17 жовтня 2022 року було також відібрано зразки крові ОСОБА_4 (мати) та ОСОБА_2 (донька). Проте ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року у справі № 760/12678/22 не було зобов`язано матір позивача надавати зразки і незрозуміло для якої мати вона здавала свої зразки у межах цієї експертизи і чи порівнювалися насправді зразки матері та доньки у межах проведення судово-медичної генетичної експертизи.

Також в апеляційній скарзі зазначала, що результати експертного дослідження щодо наявності/відсутності кровної спорідненості позивача і відповідача ніяким чином не стосуватимуться обставин справи та спірних правовідносин, що підлягають встановленню, оскільки предметом спору є встановлення батьківства позивача та померлого ОСОБА_3 . На думку відповідача, проведення зазначеної експертизи щодо її спорідненості із позивачем лише спрятиме затягуванню судового розгляду справи, та ніяким чином не доводитиме батьківство позивача з померлим. Встановлення батьківства позивача через призначення проведення експертизи для встановлення спорідненості з відповідачем може бути проведено з відібранням матеріалів близьких родичів померлого лише за їх згодою. А зазначення в оскаржуваному судовому рішенні того, що клопотання позивача про призначення судово-медичної генетичної експертизи з метою встановлення кровного споріднення між ОСОБА_2 та її тіткою - відповідачем ОСОБА_1 від 27 квітня 2023 року, яке було відкликане та пов`язане нібито з відмовою відповідача від участі в проведенні експертизи є процесуальним порушенням та порушенням змагальності сторін, потягло за собою формування судом першої інстанції помилкових висновків під час постановлення оскаржуваного рішення суду.

На переконання апелянта, позивач не надала допустимих та достатніх доказів на спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і можливим батьком ОСОБА_3 до вагітності ОСОБА_4 , під час її вагітності, після народження дитини ОСОБА_2 до переїзду ОСОБА_3 до м. Києва, спільного виховання чи утримання ними дитини, визнання ОСОБА_3 свого батьківства за життя.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що не відповідає дійсності той факт, що до першого класу гімназії позивача записував померлий ОСОБА_3 , оскільки відповідно до заяви від 12 квітня 2000 року міститься інформація про зарахування ОСОБА_2 до першого класу, написаної від імені ОСОБА_6 . При цьому у заяві міститься неоднозначна інформація, у частині виправлення прізвища ОСОБА_6 на ОСОБА_6 , а також ОСОБА_2 на ОСОБА_2 . Відповідно до наказу гімназії від 28 лютого 2008 року зазначено, що при зарахуванні до першого класу в 2000 році ОСОБА_2 за проханням вітчима учениця була записана на прізвище « ОСОБА_2 », з 28 лютого 2008 року ОСОБА_2 зазначили як ОСОБА_2 , що відповідає свідоцтву про народження. Отже можна зробити висновок, що особа, яка ніби зверталася до школи, не вважала себе батьком, а вважала себе вітчимом позивача. При цьому у матеріалах справи, наданих позивачем, наведені голослівні твердження, що саме ОСОБА_3 її влаштував до першого класу і писав відповідну заяву, документів на підтвердження зазначеного також не міститься у справі.

Фотографії не можуть достеменно підтверджувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, оскільки поодинокі факти перебування позивача та спадкодавця в одній товариській компанії та/або з спільними знайомими, не підтверджують їх батьківських відносин. З наданих фотографій неможливо ідентифікувати та встановити коло осіб, які на них зображені, порушено вимогу щодо їх оформлення.

Судом, як зазначено в апеляційній скарзі, не взято до уваги надані відповідачем докази, оскільки вони нібито не узгоджуються з показами свідків позивача, тобто по суті рішення ґрунтується виключно на усних показах свідків позивача, і при цьому судом не взято до уваги покази свідків відповідача.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Гаро Г.О. подала відзив на апеляційну скаргу, у якій зауважила, що вибір способу захисту порушеного права є прерогативою позивача, а не відповідача (т. 4 а.с. 75-83).

Зазначала, що експертиза у справі проводилась не у межах досудового розслідування в кримінальному провадженні, а у відповідності до норм чинного цивільного процесуального законодавства та у межах забезпечення доказів. На підставі проведеної експертизи встановлено, що біологічне батьківство між позивачкою та ОСОБА_3 є доведеним. Крім того, результати експертизи стороною відповідача не спростовані, ухвала про призначення молекулярно-генетичної експертизи не оскаржувалась і після набрання нею законної сили направлена до відповідної установи для виконання. Відповідач та її представник категорично відмовились від проведення судово-медичної генетичної експертизи з метою встановлення кровного споріднення між позивачкою та її тіткою - відповідачем. Повторну експертизу, яка б могла спростувати факт батьківства на думку відповідача її сторона не заявляла.

У судовому засіданні відповідач підтвердила, що після смерті ОСОБА_3 до квартири, де він проживав поїхала саме позивачка, яка відкрила квартиру власним ключем, і не заперечувала стосовно того, що по приїзду до м. Київ, ОСОБА_3 познайомив всю свою сім`ю з ОСОБА_4 і їхньою спільною донькою.

Наголошувала, що ОСОБА_3 з власної ініціативи прописав ОСОБА_4 і ОСОБА_2 у квартирі, де проживали разом з 1993 року. Факт реєстрації ОСОБА_4 і ОСОБА_2 у період з 2007 по 2020 рік у Житомирській області, не свідчить про те, що вони не проживали у м. Києві. Конституцією України та відповідними нормативними документами гарантована свобода пересування та вільний вибір місця проживання громадян. Матеріали справи містять достатню кількість доказів на підтвердження фактичного проживання сім`єю в АДРЕСА_2 . Дитиною ОСОБА_2 відвідувала навчальний заклад, лікувалася у місцевій поліклініці, що підтверджено відповідними доказами.

Також представник позивача у відзиві зазначала, що апеляційна скарга містить суперечливі твердження стосовно факту проживання відповідача у квартирі в АДРЕСА_2 , з метою догляду за хворою матір`ю. Допитані в судовому засідання свідки - сусіди підтвердили, що відповідач ніколи не проживала там. Також є суперечливим заперечення відповідача та її доньок (до речі єдині свідки зі сторони відповідача) щодо спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як сім`єю, оскільки в матеріалах справи містяться світлини, на яких зображені і Позивачка з її матір`ю, і відповідачка зі своїми доньками, і сам померлий ОСОБА_3 у дружньому сімейному колі за святковим столом. Ніхто не готується до таких судових процесів і не збирає щодня докази на підтвердження звичайного щасливого життя поряд з рідними людьми.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначила, що позивачка народилася у 1992 році, до запровадження у 2004 році Сімейного кодексу України, і судом взято до уваги всі докази в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства померлим ОСОБА_3 та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини, про що твердить відповідна судова практика.

Свої доводи у відповіді на відзив на апеляційну скаргу представник відповідача аргументувала аналогічно до викладу в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні представник апелянта (відповідача) ОСОБА_1 - адвокат Осадча Н.О. підтримала скаргу і просила її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції, постановити нове про відмову у задоволенні позову. Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Гаро Г.О. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення районного суду залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази.

Позивач ОСОБА_2 сповіщена особисто 30 липня 2025 року та повідомленням її представника - адвоката Гаро Г.О., що представник підтвердила в суді апеляційної інстанції. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Проте факт належного сповіщення ОСОБА_1 її представник - адвокат Осадча Н.О. підтвердила в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 4 а.с. 100-106).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вищезазначене та положення п. 2 ч. 8 ст. 128, частини п`ятої ст. 130, ст. 131, частини другої ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

У розділі VII Прикінцеві положення СК України законодавець не передбачив правила, аналогічних положенням абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо актовий запис про народження дитини вчинений до 01 січня 2004 року, то при його оспоренні застосовуються відповідні положення КпШС (постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 161/10712/21 (провадження № 61-1153свп23)).

У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15 зроблено висновок, що «оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини».

На час народження позивачки ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) Кодекс про шлюб і сім`ю України регулював зокрема особисті і майнові відносини, які виникають між батьками і дітьми (стаття 2 КпШС України).

Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до частини другої статті 55 КпШС УРСР запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

Таким чином, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення батьківська є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Отже, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують такі обставини у їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Таким чином, встановлення судом фактів батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі N 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі N 225/6301/15-ц.

Разом із тим, не можна ігнорувати той факт, що частина третя статті 53 КпШС України із 1970 по 2003 рік фактично діяла в редакції Кодексу прийнятій у 1969 році.

Очевидно, що розвиток суспільних відносин, наукових досліджень і технологій, які були актуальними у 1969 році кардинально відрізняється від сучасних.

Крім того, у період з моменту прийняття КпШС (1969 рік) і до часу звернення позивачки ОСОБА_2 із цим позовом до суду (2022 рік), в національній судовій практиці були запроваджені та діють підвищені стандарти захисту прав і свобод людини.

Зокрема, частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Реагуючи на зміну законодавчого регулювання, судової практики та суспільних відносин, Верховний Суд України у пункті 24 постанови Пленуму № 3 від 15 травня 2006 року визнав такими, що втратили чинність, пункти 13 - 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України».

Однак, навіть у постанові Пленуму від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (пункт 13) Верховний Суд України не заперечував можливість у необхідних випадках для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, призначення з урахуванням обставин справи відповідної судової експертизи.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

ЄСПЛ у рішенні від 07 травня 2009 року в справі «Калачова проти Російської Федерації» (заява № 3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, , рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.

Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Поряд з цим, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі встановлення факту батьківства, і у випадку підтвердження такого іншими наявними у справі доказами, може бути визнаний підставою для задоволення позову (відмови в задоволенні позову) в залежності від висновків проведеного експертного дослідження.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 754/3558/16-ц (провадження № 61-22781св18), підстави для визнання батьківства, передбачені статтею 128 СК України, суттєво відрізняються від підстав його встановлення згідно зі статтею 53 КпШС України та указана стаття не містить такої підстави встановлення батьківства, яка ґрунтується на проведеній медичній молекулярно-генетичній експертизі. Проте частина третя статті 53 КпШС України не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство. Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновком суду першої інстанції про доведення факту батьківства відповідача на підставі показань свідків, фотографій, а також висновку експерта про беззаперечне біологічне батьківство відповідача.

У цій постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 754/3558/16-ц (провадження № 61-22781св18) Касаційний суд зазначив, що оскільки районним судом неправильно було застосовано норми матеріального права, а саме - застосовано закон, який не підлягав застосуванню, та не застосував закон, який підлягав застосуванню, тому апеляційний суд вважав, що рішення районного суду в частині задоволення позовної вимоги про визнання ОСОБА_2 батьком відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про встановлення батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі статті 53 КпШС України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 в «ст. Безречная Овловнянской район Читинская область Российская Федерация», що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого «Безреченским с/советом Овловнянского р-на Читинськой области Российской Федерации» 12 лютого 1993 року серії НОМЕР_3 , в якому матір`ю вказана ОСОБА_4 , батьком - ОСОБА_12 (т. 2 а.с. 188).

Відповідач ОСОБА_1 є рідною сестрою померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останньої серії НОМЕР_4 від 27 лютого 1960 року, згідно якого вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , в графі «батько» зазначено « ОСОБА_13 », в графі «мати» зазначено « ОСОБА_14 »; копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_5 від 10 березня 1965 року, де в графі «батько» зазначено « ОСОБА_13 », в графі «мати» зазначено « ОСОБА_14 » (т. 2 а.с.18-19).

Квартира за адресою АДРЕСА_2 , отримана у спадщину ОСОБА_3 після смерті батька, що підтверджується копією ордеру на квартиру № НОМЕР_6 від 31.12.1986; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.10.2019, зареєстрованого в реєстрі за №2200, спадкова справа №21/2019; копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №57990713 від 21.10.2019 (т. 2 а.с. 20-24).

ІНФОРМАЦІЯ_2 від хронічної ішемічної хвороби серця настала смерть ОСОБА_3 , факт чого посвідчений свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 за актовим записом № 16582 від 31 серпня 2022 року, виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), та довідки про причину смерті від 30 серпня 2022 року (т. 1 а.с. 10, 11).

20 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. про прийняття спадщини, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією заяви (т. 2 а.с. 25).

Листом від 31 серпня 2022 року № б/н/125/51/04-2022 старший слідчий СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві Дедичев А. звернувся до завідувача Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, у якому просив відібрати зразки біологічних об`єктів (крові) у ОСОБА_3 , які направити в архів відділення судово-медичної генетичної ідентифікації, для подальшого зберігання, у зв`язку із проведенням у майбутньому судово-медичної експертизи, вказавши, що наявне звернення родичів щодо проведення встановлення батьківства (т. 1 а.с. 136).

16 вересня 2022 року постановою старшого слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у місті Києві Бевзо Ю.Н. закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001862 від 28 серпня 2022 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, розпочатого за фактом смерті ОСОБА_3 , у зв`язку із відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, оскільки смерть останнього настала від хронічної ішемічної хвороби серця (т. 3 а.с. 61-62).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року у справі № 760/12768/22 (пр. 2-з/760/530/22) заяву ОСОБА_2 про забезпечення доказів задоволено: призначено судово-медичну генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: Чи існує кровна спорідненість між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ? Чи є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біологічним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ? Проведення експертного дослідження доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, яке знаходиться за адресою: 03141, м. Київ, вул. Докучаєвська, 4. Роз`яснено, що за завідомо неправдивий висновок наступає кримінальна відповідальність за ст. 384 КК України. Про день та час проведення судово-медичної генетичної експертизи постановлено повідомити ОСОБА_2 (т. 1 справа № 760/12768/22 а.с. 21-22).

Ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року не скасована у передбаченому порядку, а отже, набрала законної сили.

Згідно з висновком експерта № 103-138-2022, складеного експертом ОСОБА_32. на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року у справі № 760/12768/22, вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 складає величину не менш ніж 99,99 %. Таким чином, згідно з Hummel K at all «Biostatistische Abstammugsbegutachung mit blutgruppen befunden» Stuttgart, 1971., біологічне батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 практично доведено (т. 1, справа № 760/12768/22 а.с. 34-37).

Доводи ОСОБА_1 про те, що позивач не заявляла вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу на момент вагітності ОСОБА_4 та народження позивачки, суд оцінює критично, оскільки право на обрання способу захисту, який на думку позивача, є ефективним і забезпечить захист його порушеного права, належить саме позивачеві.

Крім того, у спорі такої категорії встановлення обставин проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу на момент вагітності та народження дитини, не є вимогою, яке забезпечує ефективний захист прав у справах про встановлення факту батьківства, а лише підставою для вирішення такої справи.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що позивач не визнавав позивачку донькою, оскільки не здійснював жодних дій з протилежною метою, та позивач ніколи спільно з ОСОБА_3 та її матір`ю не проводили свій вільний час так, як такі докази відсутні у матеріалах справи, що колегія суддів апеляційного суду вважає припущеннями, які суперечать наявним у справі доказам, серед іншого, факту реєстрації та проживання (протягом певного часу) позивачки разом з її матір`ю і ОСОБА_3 за адресою квартири останнього, фотографіям спільного святкування (відпочинку) та показанням допитаних судом свідків заявлених сторонами спору.

Колегія суддів апеляційного суду встановила, що висновок № 103-138-2022 складено судовим експертом-імунологом Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, завідуючою відділенням судово-медичної генетичної ідентифікації, ОСОБА_32. на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року, яка не скасована у передбаченому законом порядку і набрала законної сили, у справі № 760/12768/22 за заявою ОСОБА_4 про забезпечення доказів до подання позовної заяви.

Судовий експерт ОСОБА_32., як вбачається з висновку, була попереджена про кримінальну відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків та за дачу завідомо неправдивого висновку експерта, згідно з ст.ст. 384, 385 КК України.

Достатніх доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення процедури відібрання біологічних зразків відповідачем не надано, тому такі є припущеннями.

Крім того, судовий експерт ОСОБА_32. була допитана районним судом в судовому засіданні, підтвердила факт та обставини складання вказаного висновку (т. 3 а.с. 240-241)

З копії паспорту померлого ОСОБА_3 встановлено, що його місце проживання було зареєстровано 25 грудня 2014 року за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 14).

Як встановлено із змісту протоколу про адміністративне правопорушення ПР МКМ 029257 від 13 травня 2014 року та постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МКМ 029257 від 13 травня 2014 року, адресою місця проживання ОСОБА_3 вказано: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 88-89, 90-91).

З листа від 31 серпня 2022 року № б/н/125/51/04-2022 старшого слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП в м. Києві Дедичева А. та копій матеріалів кримінального провадження № 0001862, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, встановлено, що 28 серпня 2022 року тіло померлого ОСОБА_3 було виявлено за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1 справа № 760/12768/22 а.с. 8, т. 3 а.с. 47-54, 55-57).

Також вбачається, що витрати на ритуальні послуги та товари, пов`язані з кремацією померлого ОСОБА_3 , понесла позивач ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 117, 118).

Колегія суддів апеляційного суду, досліджуючи копії шкільної документації, що міститься у матеріалах справи, встановила, що у наказі від 28 лютого 2008 року «Про зміну прізвища учениці 9-А класу ОСОБА_2 » допущено помилку у прізвищі « ОСОБА_2 » та вказано, що при зарахуванні до першого класу в 2000 році учениці ОСОБА_2 за проханням вітчима була записана на прізвище « ОСОБА_2 », проте у заяві від 12 квітня 2000 року про зарахування позивачки, прізвище котрої записано як « ОСОБА_2 » і виправлено на « ОСОБА_2 », до першого класу не міститься підпис ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_18 , як і не вказано, що останній є вітчимом. Крім цього допущено і описку в ініціалі імені матері - вказано «заява мами ОСОБА_19 » замість «заява мами ОСОБА_4 » (т. 1 а.с. 190, 191).

Також з матеріалів справи встановлено, що з першого по дев`ятий клас, тобто з 2000 року по 28 лютого 2008 року, позивач у школі обліковувалася за прізвищем ОСОБА_2 , що підтверджується табелями навчальних досягнень та відвідування спеціалізованої школи № 107 м. Києва, та похвальними листами за відмінні успіхи у навчанні, що були видані ОСОБА_20 (т. 2 а.с. 53-68, 69-73).

З 28 лютого 2008 року, з часу навчання у десятому класі по одинадцятий клас, документація стосовно позивачки у гімназії № 107 «Введенська» велася на прізвище ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про базову загальну середню освіту та додатком до нього, табелями навчальних досягнень та відвідування школи. Похвальні грамоти були видані ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з подякою за дбайливе виховання ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 75-78, 79-80, 81-82, 83-84, 187, 189).

У картці профілактичних щеплень позивачки вказано прізвище « ОСОБА_2 », що виправлено на « ОСОБА_2 », у решті медичної документації, наданої позивачем, зазначено прізвище « ОСОБА_2 », адреса місця проживання: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 85, 94-107).

15 серпня 2017 року позивач зверталася до Оболонського УП ГУ НП в м. Києві із заявою з приводу виявлення відсутності паспорта громадянина України, виданого на її ім`я, у висновку ДОП Оболонського УП ГУ НП в м. Києві зазначено, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_5 (т. 2 а.с. 108).

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що згідно з розпорядженням Голови Київської міської державної адміністрації від 19 лютого 2016 року № 125/1 «Про перейменування бульвару, вулиць, площі та провулків у місті Києві» вул. Лайоша Гавро перейменовано на вул. Йорданську в Оболонському районі міста Києва.

З 09 липня 2020 року позивач, як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 146).

Також встановлено з матеріалів справи, що згідно з копією паспорта ОСОБА_4 , з 27 серпня 2020 року її місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 , та протягом періоду з 2019 року по 2022 рік вона сплачувала за житлово-комунальні послуги отримані за вказаною адресою, що підтверджується відповідними квитанціями (т. 1 а.с. 15, 17-123).

Матір позивачки ОСОБА_4 20 вересня 2018 року заключила декларацію № 0001-НЕМ2-Н100 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, з лікарем-терапевтом КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Оболонського району м. Києва Дудник В.О. (т. 2 а.с. 52).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки, а саме ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_4 (матір позивачки), чиї покази про те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і позивач ОСОБА_2 проживали разом як родина, спільно святкували свята, померлий ОСОБА_3 ставився до ОСОБА_2 як до доньки, не маючи сумнівів у цьому, підтверджуються у сукупності один одним та письмовими доказами.

Щодо показів допитаних свідків ОСОБА_30 і ОСОБА_31 (доньки відповідача), колегія суддів погоджується з районним судом, що їхні покази є суперечливими за своєю суттю, оскільки вказали, що дідусь та бабуся відносилися до ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) як до онучки, доглядали її. Так, ОСОБА_30 вказала також, що з 10 до 16 її років часто спілкувалися, бо приходила у гості до бабусі, а ОСОБА_31 надала суду покази, що ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) приїхали в Київ і проживали разом з її дідусем та бабусею. Водночас зауважили, що ОСОБА_3 не визнавав ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) донькою, не бажав одружуватися з ОСОБА_4 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Так, при вирішенні спору про встановлення батьківства районний суд враховував усі докази у сукупності, як це передбачено ст.ст. 80, 89 ЦПК України, а тому дійшов обґрунтованого висновку про доведення факту батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 на підставі показань свідків, письмових доказів, а також висновку експерта про беззаперечне біологічне батьківство.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі положень частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір за розгляд справи апеляційним судом покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 26 вересня2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов