ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 687/459/25

Провадження № 22-ц/820/1839/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Плінська І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 19 червня 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» (далі ТОВ «УФО») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ТОВ «УФО» зазначило, що 13 грудня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі ТОВ «Лінеура Україна») і ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4213733 (далі кредитний договір). За умовами цього договору ТОВ «Лінеура Україна» надало відповідачу кредит у розмірі 17 600 грн строком на 350 днів (з 13 грудня 2023 року до 26 листопада 2024 року) під 2,5% у день, а той, у свою чергу, зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти. На підставі договору факторингу №23/09/2024 від 23 вересня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» відступило позивачу право вимоги за кредитним договором. ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим на дату відступлення права вимоги новому кредитору (23 вересня 2024 року) виникла заборгованість у розмірі 107 934 грн 97 коп., яка складається з 15 699 грн 82 коп. заборгованості за тілом кредиту та 92 235 грн 15 коп. заборгованості за процентами. Крім того, за період з 24 вересня 2024 року до 26 листопада 2024 року (64 календарні дні) позивач нарахував проценти за користування кредитом у розмірі 25 120 грн, а тому загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором склав 133 054 грн 97 коп.

За таких обставин ТОВ «УФО» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 133 054 грн 97 коп. заборгованості за кредитним договором, 2 422 грн 40 коп. витрат зі сплати судового збору та 10 000 грн витрат на правову допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 19 червня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УФО» заборгованість за договором №4213733 від 13 грудня 2023 року в розмірі 133 054 грн 97 коп., судовий збір в розмірі 2 422 грн 40 коп. і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за укладеним ним із ТОВ «Лінеура Україна» кредитним договором, а тому з відповідача на користь ТОВ «УФО» як нового кредитора слід стягнути вказану заборгованість. У зв`язку з розглядом справи ТОВ «УФО» понесло обґрунтовані витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу, які слід покласти на відповідача.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що встановлений сторонами у договорі розмір процентів за користування кредитом 2,5% у день (133 839,05% річних) є завищеним і несправедливим у розумінні Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ). Також денна процентна ставка за договором перевищує максимальний розмір денної процентної ставки, визначеної Законом України від 15 листопада 2016 року №1734-VІІ «Про споживче кредитування» (далі Закон №1734-VІІ). Матеріали справи не містять доказів переходу до позивача права вимоги за кредитним договором, у зв`язку з чим він не вправі був нараховувати проценти, а відповідач не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні. Водночас позивач не довів належними та допустимими доказами факт одержання відповідачем кредитних коштів і виникнення заборгованості за кредитним договором. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову. Крім того, суд не повідомив належним чином відповідача про розгляд справи та не застосував правильно норми закону при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «УФО» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, не врахував норми статей 3, 627 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статті 18 Закону №1023-ХІІ та не застосував приписи статей 8, 12, 43, 128, 130 ЦПК України.

У зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

13 грудня 2023 року ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір, за умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» надало ОСОБА_1 споживчий кредит у розмірі 17 600 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а той, у свою чергу, зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені цим договором (пункти 1.1, 1.2, 1.8 кредитного договору).

Пунктами 1.3, 1.4 кредитного договору встановлено, що кредит надається строком на 350 днів під 2,50% в день від суми кредиту (стандартна процентна ставка, яка застосовується в межах всього строку кредиту).

Згідно з таблицею обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (додаток №1 до кредитного договору) ОСОБА_1 повинен був повернути кредит у цілому до 26 листопада 2024 року.

Сторони визначили: тип процентної ставки фіксована; періодичність платежів зі сплати процентів кожні 25 днів; орієнтовну реальну річну процентну ставку на дату укладення договору за стандартною ставкою 133 839,05% річних (пункти 1.3, 1.4, 1.5 кредитного договору).

Кредитний договір укладений сторонами дистанційно та підписаний ОСОБА_1 електронним підписом (одноразовим ідентифікатором 87203).

В день укладення кредитного договору ТОВ «Лінеура Україна» перерахувало кредитні кошти на указаний ОСОБА_1 картковий рахунок № НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 не виконав у повному обсязі зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів. У період з 18 грудня 2023 року до 1 лютого 2024 року ОСОБА_1 частково сплатив ТОВ «Лінеура Україна» борг за кредитним договором у розмірі 16 809 грн 92 коп., із яких 1 900 грн 18 коп. неповернутий кредит і 14 909 грн 74 коп. нараховані проценти.

23 вересня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» (клієнт) і ТОВ «УФО» (фактор) уклали договір факторингу №23/09/2024 (далі договір факторингу), за умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» за плату (ціна продажу) відступило позивачу своє право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне у майбутньому, до боржників за рядом договорів.

Із пункту 1.2 договору факторингу слідує, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається після підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2 та надходження ціни продажу у повному обсязі, відповідно до пункту 3.3 цього договору, на рахунок клієнта, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників та повна сума ціни продажу, що надійшла на рахунок клієнта, підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості.

За змістом пункту 3.1 договору факторингу ціна продажу за договором становить 1 601 559 грн 81 коп.

Згідно з платіжною інструкцією №42 від 25 вересня 2024 року ТОВ «УФО» перерахувало на рахунок ТОВ «Лінеура Україна» суму фінансування відступлення прав вимоги у розмірі 1 601 559 грн 81 коп.

Того ж дня сторони підписали акт прийому-передачі реєстру боржників, із якого слідує, що ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «УФО» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором (станом на 23 вересня 2024 року) щодо стягнення 15 699 грн 82 коп. заборгованості по кредиту та 92 235 грн 15 коп. заборгованості по процентам, а всього на загальну суму 107 934 грн 97 коп.

Крім того, за період з 24 вересня 2024 року до 26 листопада 2024 року (64 календарні дні) ТОВ «УФО» нарахувало ОСОБА_1 проценти за користування кредитом у розмірі 25 120 грн.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо повідомлення відповідача про судовий розгляд

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

В силу частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового розгляду справи встановлений статтями 128-130 ЦПК України.

Згідно з частинами другою, четвертою, шостою, восьмою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Із положень частин першої, десятої статті 130 ЦПК України слідує, що у разі відсутності в адресата електронного кабінету судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

За змістом указаних правових норм повідомлення про судовий розгляд справи відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду, натомість, неналежне повідомлення судом учасника справи про дату, час і місце судового розгляду є порушенням його права на справедливий суд.

Суд повідомляє сторони про розгляд справи без їх виклику судовими повістками-повідомленнями.

За наявності в учасника справи електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» судова повістка надсилається судом до цього електронного кабінету, а за його відсутності на зазначену у справі адресу.

Судова повістка, адресована фізичній особі, вручається їй під розписку та вважається врученою в день складання цієї розписки.

Якщо місце проживання, місцезнаходження чи місце роботи відповідача не відоме, то він повідомляється про судовий розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у пункті 7 розділу І рішення від 28 березня 2024 року у справі «Діденко проти України» зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу [рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63, Серія А №262], вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт [рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви №7942/05 та №24838/05, пункт 77, від 04 березня 2014 року]. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною [рішення у справах «Авотіньш проти Латвії» [ВП] ?…? [GC], заява №17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016, та «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А №274]. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитися із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження із цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи [рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17 та 18, від 06 лютого 2001 року].

Водночас у пункті 8 розділу І цього рішення ЄСПЛ вказав, що у разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні [рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява №53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року].

Відтак ЄСПЛ у рішенні від 28 березня 2024 року у справі «Діденко проти України» дійшов висновку, що національний суд, розглянувши справу заявника та не вживши спроб встановити, чи були документи справи вручені заявнику або чи був заявник повідомлений про розгляд справи будь-яким іншим чином, позбавив його можливості надати зауваження щодо доводів іншої сторони та не виконав свого зобов`язання щодо дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції принципу рівності сторін.

ТОВ «УФО» зазначило у позовній заяві адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Чемеровецької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 23 травня 2025 року №02.01-17/823 (а.с. 127) ОСОБА_1 знятий з реєстрації в указаному місці проживання 17 квітня 2024 року.

У Єдиному державному демографічному реєстру дані щодо ОСОБА_1 відсутні (а.с. 119).

Ухвалою від 20 травня 2025 року суд першої інстанції відкрив провадження у справі та вирішив питання про її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

21 травня 2025 року суд надіслав на зазначену у справі адресу місця проживання ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення судову повістку. Це поштове відправлення було повернуто до суду з відміткою відділення зв`язку про його невручення через відсутність адресата (а.с. 130-131).

Водночас суд першої інстанції, достовірно знаючи про відсутність реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою, не повідомив останнього про судовий розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Отже, суд не повідомив ОСОБА_1 належним чином про судовий розгляд справи, тобто не виконав вимог процесуального закону про розгляд справи з дотриманням принципів рівності сторін та відкритості інформації щодо справи.

В силу пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України вказане порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

б) щодо вирішення спору по суті заявлених вимог

Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Із положень пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України слідує, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

В силу частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статт ею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.

Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.

Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Зобов`язання за кредитним договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.

Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Зібрані докази вказують на те, що ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір, за умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати кредит відповідачу, а той зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти.

На виконання умов кредитного договору ТОВ «Лінеура Україна» перерахувало грошові кошти (17 600 грн) на вказаний ОСОБА_1 картковий рахунок № НОМЕР_1 , про що свідчить довідка Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейтек Україна» №5 від 3 жовтня 2024 року (а.с. 21) і довідка Акціонерного товариства «Сенс Банк» №7093-БТ-32.3/2025 від 28 травня 2025 року з виписками по рахунку (а.с. 132-134).

Матеріали справи містять договір факторингу з відповідними додатками, які об`єктивно вказують на те, що ТОВ «УФО» набуло за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором. Указаний договір факторингу є дійсним і виконаним.

Після закінчення строку кредитування ОСОБА_1 не повернув грошові кошти та не сплатив проценти за користування кредитом у повному обсязі.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за кредитним договором, а тому з нього на користь ТОВ «УФО» як нового кредитора слід стягнути заборгованість, у тому числі 15 699 грн 82 коп. неповернутого кредиту.

Твердження ОСОБА_1 щодо недоведеності надання первісним кредитором йому кредитних коштів, виникнення заборгованості за кредитним договором і набуття позивачем права вимоги за цим договором не відповідають фактичним обставинам справи.

В силу статті 516 ЦК України неповідомлення ОСОБА_1 про заміну кредитора у зобов`язанні не звільніє його від обов`язку погасити заборгованість за кредитними договорами.

Водночас, суд неправильно визначив розмір заборгованості по процентам.

Однією з основних засад цивільного законодавства, визначених у статті 3 ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Преамбулою Закону №1023-ХІІ встановлено, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до статті 18 Закону №1023-ХІІ продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини та виборі контрагента, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін.

Свобода договору не є абсолютною (необмеженою): вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору.

Умовами кредитного договору може бути встановлена плата позичальника за користування кредитними коштами (проценти), її розмір і порядок внесення боржником. При цьому правові та організаційні засади споживчого кредитування встановлюють право споживача на справедливі умови кредитного договору, відповідно до яких фінансовим установам забороняється встановлювати для споживачів непропорційно великі суми компенсації.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23 виснував, що під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

ТОВ «УФО» просить стягнути з ОСОБА_1 проценти у розмірі 117 355 грн 15 коп., які обчислені з розрахунку 2,5% у день від суми кредиту (133 839,05% річних), що більш ніж у сім разів перевищує розмір неповернутого кредиту (15 699 грн 82 коп.).

Відтак апеляційний суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір боргу не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а тому розмір стягуваних з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УФО» процентів слід зменшити до 17 600 грн.

Суд першої інстанції помилково не звернув уваги на вказані обставини та неправомірно присудив з відповідача проценти у повному розмірі.

Водночас апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції розміру денної процентної ставки, визначеної Законом №1734-VІІ.

У статті 1 Закону №1734-VІІ (тут і надалі у діючій редакції, яка набрала чинності 24 грудня 2023 року) унормовано, що денна процентна ставка загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.

Відповідно до статті 8 Закону №1734-VІІ для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо) (частина друга). Обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі (частина третя). Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1% (частина п`ята).

В силу пункту 17 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734-VІІ тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 24 грудня 2024 року), установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5% (до 22 квітня 2024 року); протягом наступних 120 днів 1,5% (до 20 серпня 2024 року).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 12 Закону №1734-VІІ у договорі про споживче кредитування, зокрема, зазначається денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит.

За змістом указаних правових норм денна процентна ставка це загальний показчик щоденних витрат споживача за споживчим кредитом у процентах від розміру виданого кредиту.

За договорами, які укладені зі споживачами після набрання чинності Законом України від 22 листопада 2023 року №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 24 грудня 2024 року), в тому числі строк кредитування за якими триватиме після 21 серпня 2024 року, денна процентна ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладення такого договору.

Денна процентна ставка розраховується у договорі про споживчий кредит за спеціальною формулою та залишається незмінною протягом усього строку кредитування за умови, що до договору не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту).

На час укладення ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 кредитного договору (13 грудня 2024 року) загальні витрати за споживчим кредитом не визначалися з розрахунку розміру денної процентної ставки, а закон не встановлював максимальний розмір цієї процентної ставки. Відтак з огляду на чинність закону в часі і незмінність розміру денної процентної ставки, діючі норми Закону №1734-VІІ, які визначають правила застосування денної процентної ставки, не регулюють спірні правовідносини.

В цій частині норми матеріального права застосовані судом правильно.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Всупереч вимог процесуального закону суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення ОСОБА_1 про судовий розгляд, а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

Крім того, при вирішенні спору суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи та не застосував правильно норми чинного законодавства.

З ОСОБА_1 на користь ТОВ «УФО» слід стягнути 15 699 грн 82 коп. неповернутого кредиту та 17 600 грн нарахованих процентів, а всього 33 299 грн 82 коп. заборгованості за кредитним договором.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Статтею 1 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VІ «Про судовий збір» (далі Закон №3674-VІ) визначено, що судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За змістом частини першої статті 3 Закону №3674-VI судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, і за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення.

В силу підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону №3674-VI за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, сплачується судовий збір за ставкою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено частиною третьою статті 4 Закону №3674-VI, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

За подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (підпункт 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону №3674-VI).

Згідно з частинами першою, другою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Із положень статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що судовий збір і витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Законом №3674-VI визначені ставки судового збору, зокрема за подання юридичною особою позову майнового характеру судовий збір сплачується за ставкою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Якщо процесуальний документ подається в електронній формі, то застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. За подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків указаної ставки.

До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Чинне законодавство визначає критерії, які мають бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування понесених учасником справи витрат на професійну правничу допомогу.

Зокрема, відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу адвоката, розмір яких є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат. Процесуальний закон виключає ініціативу суду щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, якщо ці витрати не відповідають критерію співмірності.

Саме таку правову позицію висловили Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року (справа №755/9215/15-ц) та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 3 червня 2020 року (справа №211/1674/19).

Позов ТОВ «УФО» майнового характеру заявлено з ціною 133 054 грн 97 коп. та задоволено з урахуванням висновків апеляційного суду на суму 33 299 грн 82 коп., тобто на 25% (33299,82?100:133054,97).

Тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УФО» слід присудити судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп. (2422,40?25%).

Також у зв`язку з розглядом справи ТОВ «УФО» понесло витрати на професійну правничу допомогу.

На підставі договору про надання юридичних послуг від 1 серпня 2024 року №01/08/2024-А (а.с. 57-58) адвокат Дідух Є.О. (виконавець) надавав ТОВ «УФО» (замовник) професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. За умовами цього договору вартість послуг виконавця визначається в актах наданих послуг по домовленості (пункт 3.1). Замовник оплачує виконавцю послуги шляхом перерахування коштів на банківський рахунок виконавця протягом 30 банківських днів з моменту підписання відповідного акта наданих послуг, якщо сторонами в акті не визначено інше (пункт 3.4).

Із акта прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №4213733 від 24 березня 2025 року (а.с. 45) слідує, що адвокат Дідух Є.О. надав ТОВ «УФО» юридичні послуги у виді консультації та роз`яснень, дослідження документів і аналізу фактичних обставин справи, аналізу чинного законодавства та судової практики, складання процесуальних документів і правових висновків, збирання доказів та інших видів представництва на суму 10 000 грн.

ОСОБА_1 не ставить під сумнів реальність і співмірність цих судових витрат.

Оскільки за наслідками перегляду справи в апеляційному суді позов ТОВ «УФО» задоволено частково, то з ОСОБА_1 на користь позивача слід присудити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн (10000?25%).

Всього ОСОБА_1 повинен відшкодувати позивачу судові витрати за наслідком розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 3 105 грн 60 коп. (605,60+2500,00).

ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в цілому та сплатив за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3 633 грн 60 коп. (2422,40?150%).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена на 75% (100-25), то з ТОВ «УФО» на його користь слід присудити судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 725 грн 20 коп. (3633,60?75%).

Враховуючи вимоги частини десятої статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звільнити ТОВ «УФО» від сплати ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УФО» судові витрати в суді першої інстанції у розмірі 380 грн 40 коп. (3105,60-2725,20).

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 19 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, розподіл судових витрат змінити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» (місцезнаходження 03045, місто Київ, вулиця Набережно-Корчуватська, 27, приміщення 2; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40966896) 33 299 гривень 82 копійки заборгованості за кредитним договором і 380 гривень 40 копійок судових витрат, а всього 33 680 гривень 22 копійок.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Борсук В.О.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27