справа №754/2399/24 головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Єрмоленко Оксаною Олександрівною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, у якому просив суд:

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдаток у розмірі 4 000,00 Євро, що згідно з курсом НБУ станом на момент подання позову становить 163 240,00 грн, інфляційні витрати у розмірі 33 395,90 грн та 3% річних у розмірі 8 773,10 грн, що складає загальну суму - 205 409,00 грн.; а також судові витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 лютого 2022 року між сторонами було укладено Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком О.В. та зареєстрований в реєстрі за №110, відповідно до пункту 1 якого, сторони зобов`язалися у строк до 03 квітня 2022 року укласти Договори купівлі-продажу, а саме: житлового будинку під номером АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0249 га, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :01:002:5144, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач стверджував, що під час підписання Попереднього договору було сплачено відповідачу завдаток у розмірі 127 000,00 грн, що еквівалентно на момент укладення цього договору 4 000,00 Євро. Однак, у зв`язку з повномасштабним вторгненням з боку російської федерації на територію України позивач перебуваючи за межами країни, не зміг укласти з відповідачем Основні договори. При цьому, позивач посилався на лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1, який підтверджує форс-мажорні обставини: військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента від 24 лютого 2022 року №64/22.

У зв`язку з неукладенням договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки з підстав, незалежних від нього, позивач має право на повернення завдатку у розмірі 4 000,00 Євро, що еквівалентно на момент звернення до суду з цим позовом 163 240,00 грн.

Також ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3% річних, оскільки, незважаючи на лист-вимогу про повернення завдатку та сплату штрафних санкцій, ОСОБА_1 до цього часу так і не повернув вказані кошти позивачу.

06 листопада 2024 року від представника ОСОБА_1 надійшли пояснення по справі, у який останній не погодився з вимогами позовної заяви та просив відмовити у її задоволенні. Зазначив, що укладення Основних договорів не відбулося не з військовою агресією російської федерації по відношенню до України, а саме з небажанням ОСОБА_2 їх укладати, оскільки саме він не з`явився до нотаріуса у визначений день та час. Крім того, на думку представника відповідача, спірні кошти не можуть вважатися як завдаток, оскільки Основні договори укладені не були. Такі кошти, на переконання відповідача, є забезпечувальним платежем і відповідно до умов Попереднього договору поверненню не підлягають. Відповідно, ОСОБА_1 вважає й безпідставними позовні вимоги у частині стягнення інфляційних витрат і 3% річних, оскільки вина з боку відповідача відсутня. Просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені кошти в розмірі 163 236,80 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 633,00 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Єрмоленко Оксана Олександрівна 17 квітня 2025 року через систему Електронний суд подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року у частині задоволення позовних вимог та закрити провадження у справі.

З позиції апелянта, суд не з`ясував чи був причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та невиконанням попереднього договору позивачем, чи повідомляв позивач відповідача про неможливість укладення основних договорів саме через існування форс-мажорних обставин, чи саме через небажання позивача такі договори укладені не були.

Після укладення попереднього договору з 01 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року позивач, не вчинив жодних дій, спрямованих на укладення основного договору, не направляв відповідачу будь-яких повідомлень неможливість укладення основного договору саме через існування форс-мажорних обставин.

Сам лише факт проведення бойових дій чи запровадження обмежень воєнного часу не звільняє сторону від відповідальності, якщо такі обставини прямо не перешкоджають особі фізично чи юридично виконати конкретний обов`язок за договором. Стороною договору має бути підтверджено не тільки факт настання форс-мажорних обставин, а також і їхню здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Таким чином, оскільки форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, вважає, що позивач намагається застосувати форс-мажорні обставини у якості виправдання невиконання договірних зобов`язань,

Оскільки укладення основних договорів не відбулось саме внаслідок небажання позивача щодо їх укладення, грошові кошти, які були передані «на доказ укладення та забезпечення виконання Договорів купівлі-продажу» відповідно до п.6. Попереднього договору повинні залишатися у продавця.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Єрмоленко Оксаною Олександрівною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Зокрема, судові повістки-повідомлення про виклик у судове засідання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Представники сторін - адвокатки Кияниця О.В. та Єрмоленко О.О. судові повістки-повідомлення отримали в електронному кабінеті 17 та 16 липня 2025 року відповідно, що підтверджено Звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено Попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов`язуються в строк до 30 квітня 2022 року укласти Основні договори, а саме:

- житлового будинку під номером АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки, площею 0,0249 га, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :01:002:5144, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.3 Попереднього договору установлено ціну, яка складає 1 394 540,00 грн, що згідно з курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 49 000,00 дол. США.

Пунктами 2.6 та 2.7 визначено, що продавець зобов`язується звільнити житловий будинок та передати ключі покупцю в день укладення Основних договорів та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих у відчужуваному житловому будинку осіб до укладення Основних договір. Інші умови Основних договір, які не встановлені цим договором погоджуються сторонами в Основних договорах.

Відповідно до пункту 3 Попереднього договору, що не заперечується сторонами, під час його укладення ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 127 000,00 грн (що на момент їх передачі еквівалентно 4 000,00 Євро), на доказ та забезпечення виконання Договорів купівлі-продажу. В абзаці 3 цього пункту Попереднього договору зазначено, серед іншого, що передані кошти будуть вважатися як завдаток за Об`єкти купівлі-продажу та входять у вартість цих об`єктів.

Крім того, за умовами Попереднього договору одностороння відмова від виконання зобов`язань за цим договором не допускається (пункт 4).

Пунктом 6 Попереднього договору передбачено, що у випадку відмови від укладення Основних договорів продавцем, ним має бути сплачена сума 254 000,00 грн (еквівалентно 8 000,00 Євро) на день виконання зобов`язання покупцю.

У випадку неможливості укладення Основних договорів з вини покупця, або причин, які залежать від покупця, гроші у сумі 127 000,00 грн (еквівалентні 4 000,00 Євро) залишаються у продавця.

Поряд з цим, пунктом 7 Попереднього договору передбачено звільнення від відповідальності за невиконання умов цього договору, зокрема, у разі настання обставин непереробної сили (форс-мажорних) у розумінні статті 617 ЦК України, що виникли після його укладення і вплинули на його виконання, таких як: повінь, ураган, шквал, шторм, землетрус, пожежа, інші стихійні лиха, воєнні операції, страйки, масові громадські заворушення, дія вибухових та отруйних речовин, впровадження заборони і обмежень органами державної влади, а також будь-якої іншої події які сторони не змозі були передбачити і їм запобігти.

Указом Президента від 24 лютого 2022 року № 64/22 «Про введення воєнного стану в Україні», який введений в дію Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Підставою для введення воєнного стану на всій території України слугувала військова агресія, яка виявилася у вторгненні російської федерації на територію України.

На офіційному сайті Торгово-промислової палати України 28 лютого 2022 року розміщено повідомлення-лист «всім кого це стосується», зі змісту якого вбачається, що ТПП засвідчує цим листом форс-мажорні обставини (обставини непереробної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента від 24 лютого 2022 року №64/22. ТПП підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

З пояснень сторін встановлено, що основний договір не був укладений між сторонами. Так, зі слів ОСОБА_2 , на момент повномасштабного вторгнення російської федерації він перебував за межами території України, що унеможливило виконати умови Попереднього договору щодо підписання Основних договорів у визначений сторонами строк.

З огляду на форс-мажорні обставини та неукладення Договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, 12 лютого 2024 року представником ОСОБА_2 направлено на адресу ОСОБА_1 лист-вимогу про повернення завдатку та сплату штрафних санкцій. Відповідь на вказаний лист, як стверджує позивач, він не отримав.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що грошові кошти у розмірі 127 000,00 грн не є завдатком у розумінні положень ЦК України, а є авансом оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти, а тому, порушене право позивача на повернення коштів (авансу) за будь-яких умов підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь переданих/отриманих грошових коштів в тому розмірі та сумі, в яких вони передавалися.

Враховуючи обставини справи, суд встановив, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу суму коштів в розмірі еквівалентній 4000 євро як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна, однак основний договір купівлі-продажу не був укладений, тому суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача внесеного позивачем авансу. Доказів того, що станом до 30 квітня 2022 року була можливість у відповідача чи позивача укласти основний договір, а позивач ухилявся, матеріали справи не містять. При цьому суд врахував, що з лютого 2022 року саме в Київській області тривали активні бойові дії, частина області була окупована. І лише з травня 2022 року поступово мешканці почали повертись, після деокупації. При цьому, відсутність вини у неукладенні договору купівлі-продажу правового значення не мають та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку повернути сплачений за попереднім договором аванс, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку неукладення основного договору.

В той же час, оскільки зобов`язання за попередніми договорами припинились через не укладення основного договору у строки, визначені попереднім договором, а у самому попередньому договорі строки повернення коштів не погоджені, наявність спору щодо причин неукладення основного договору, вимоги про стягнення інфляційний втрат, трьох відсотків річних по суті є передчасними.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно із частинами першою-третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України, викладена у постановах: від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12, від 25 вересня 2013 року у справі №6-82цс13, а також підтримана постановою Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц.

Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Встановивши, що договори купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами укладено не було, незалежно від того, хто в цьому є винним, а вони лише домовилися укласти їх у майбутньому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що переданий позивачем відповідачу забезпечувальний платіж у розмірі 127 000,00 грн, що згідно офіційного курсу НБУ на дату укладення та нотаріального посвідчення попереднього договору складав 4000 Євро є авансом, а тому підлягає поверненню відповідачем позивачу.

Зазначене чітко передбачено статтею 570 ЦК України та судовою практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 13 січня 2021 року у справі №686/6823/14, від 13 грудня 2023 року справі №372/3773/20, від 19 лютого 2025 року у справі №523/10249/20, а також постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19 та іншими.

Отже, надаючи оцінку вимогам попереднього договору щодо укладення основного договору в строк до 30 квітня 2022 року, суд правильно виходив із того, що з 24 лютого 2022 року в Україні діє воєнний стан та Київська область була частково окупованою російськими військами, що унеможливило виконання вказаної вимоги. Вказана обставина також зумовила неможливість вчинення відповідних нотаріальних дій щодо відчуження нерухомого майна станом на момент закінчення строку визначеного сторонами договору, у зв`язку із обмеженням функціонування Державних реєстрів.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відмовленій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Єрмоленко Оксаною Олександрівною - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року у оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова