Справа №:755/447/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" вересня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Мовчан А.С.,

представника позивача - Гаврищук Н.Є.,

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві заяву представника позивача про відмову від позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний провайдер» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шустенко Лілія Сергіївна, про визнання правочину недійсним, -

у с т а н о в и в:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний провайдер» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шустенко Лілія Сергіївна, про визнання правочину недійсним.

06.03.2025 року до суду надійшла заява представника позивача про відмову від позову, у якій представник просить прийняти відмову від позову, закрити провадження у справі та стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

Обґрунтовуючи заяву представник позивача посилається на те, що у справі №755/447/24 позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 22.11.2023 року, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Звернення позивача з вказаним позовом обумовлено наявністю у оспорюваного правочину ознак фраудаторного правочину, зокрема через його вчинення з метою уникнення відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виконання зобов`язань перед позивачем, що виникли на підставі постанови Київського апеляційного суду від 24.04.2024 р. у справі 756/8788/24 в сумі 432429,75 грн. 02.12.2024 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено постанову Верховного Суду у справі №756/8788/22, якою залишено без задоволення касаційну скаргу позивача на постанову Київського апеляційного суду від 24.04.2024 року та залишено вказану постанову без змін. У зв`язку з завершенням розгляду справи Верховним Судом матеріали справи №756/8788/22 повернуто Оболонському районному суду м. Києва, внаслідок чого у позивача з`явилась можливість отримати виконавчі листи та звернутись до виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду. 15.01.2025 року позивачем отримано виконавчі листи та 16.01.2025 року направлено їх на примусове виконання. У ході примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 24.04.2024 р. у справі 756/8788/24 з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в примусовому порядку стягнуто кошти в сумі 176099,82 грн. Крім цього, ОСОБА_3 10.02.2025 року в добровільному порядку сплачено залишок суми боргу та витрати виконавчого провадження в загальній сумі 304063,38 грн. на рахунок приватного виконавця. Станом на дату звернення до суду з цією заявою виконавчі провадження з примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 24.04.2024 р. у справі 756/8788/24 завершені, зобов`язання відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перед позивачем виконані в повному обсязі. Посилаючись на положення ст. 206 ЦПК України представник вказує, що позивач відмовляється від позову у справі №755/447/24, у зв`язку з припиненням грошових зобов`язань ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які виникли на підставі постанови Київського апеляційного суду від 24.04.2024 р. у справі 756/8788/24, а відповідно, і припиненням існування підстав, з яких позивач змушений був звернутися до суду з вимогами щодо захисту свого порушеного права. Представник посилається на положення ст. 142 ЦПК України та зазначає, відмова позивача від позову обумовлена фактом задоволення відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимог позивача, а відповідно відновленням порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, після пред`явлення позову у справі №755/447/24.

В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги заяви з підстав викладених у ній, просить заяву задовольнити і додатково пояснила суду, що позивач відмовляється від позову, оскільки відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнили грошові вимоги позивача з погашення заборгованості, які були підставою для звернення до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. Представник просить відмовити у стягненні з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, оскільки позивач мав підстави для звернення до суду з відповідним позовом, адже боржники ухилялись від сплати заборгованості. Відмова від позову обумовлена виконанням боржниками своїх грошових зобов`язань і провадження у справі має бути закрите за п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а розподіл судових витрат має відбуватись на підставі ст. 142 ЦПК України. Поняття юридичного спору має тлумачитись широко, у цій ситуації постраждалими є як позивач, так і відповідач ОСОБА_1 , а тому несправедливо аби один потерпілий сплачував іншому витрати на правову допомогу, адже позивач не вимагає стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу. Також представник зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 зверталась до позивача з листами про добровільне виконання рішення суду, оскільки відсутні докази дійсного направлення таких звернень. Позивач відмовляється від позову через задоволення боржниками його грошових вимог, які і стали підставою позову та були погашені під час розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначила, що позивач відмовляється від свого позову згідно п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а не через відсутність предмету спору, відтак відповідачу ОСОБА_1 мають бути компенсовані його витрати на професійну правничу допомогу згідно ч. 3 ст. 142 ЦПК України. Предметом спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу і на теперішній час договір чинний, недійсним не визнаний, тобто предмет спору наявний. Позивач оскаржив спірний договір через невиконання позичальником договору щодо повернення коштів, хоча на той час рішення суду про стягнення коштів не набрало законної сили. В подальшому рішення суду щодо стягнення коштів було змінене і зменшений розмір боргу до 432 тис. грн. Про це позивачу було відомо, однак таких обставин позивач суду не повідомив і судовий розгляд про визнання недійсним договору продовжувався. При цьому, ОСОБА_3 зверталась до позивача з метою добровільного погашення боргу, а також зверталась до приватного виконавця. Коли рішення суду про стягнення боргу було виконане, позивач звернувся до суду із заявою про відмову від позову. Виконання рішення суду про стягнення боргу не вказує на відсутність предмету спору у цій справі, а тому на користь відповідача слід стягнути його витрати на професійну правничу допомогу, адже він два роки був учасником справи та отримував у ній правничу допомогу, докази розміру якої наявні в матеріалах справи.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Суд, вивчивши зміст заяви сторони позивача про відмову від позову та додатки до неї, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Положеннями п. 1 ст. 49 ЦПК України визначено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Статтею 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) відсутній предмет спору; 3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; 4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом; 6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу; 7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

За змістом ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Суд приймає відмову сторони позивачу від позову, оскільки представник позивача не має обмежень у своїх повноваженнях щодо звернення до суду з такою заявою, а положення п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та ч. 1 ст. 49 ЦПК України не визначають конкретних підстав, які мають бути наявними для можливості реалізації позивачем свого права на відмову від позову, тобто цивільний процесуальний закон надає стороні позивача абсолютне право відмовитись від свого позову на будь-якій стадії судового розгляду.

Згідно ч. 6 ст. 49 ЦПК України, суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно ч. 5 ст. 206 ЦПК України, суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Отже, цивільним процесуальним законом чітко визначені випадки у яких суд не приймає відмову позивача від позову, і такі обставини у цій справі відсутні.

Тому встановивши відсутність підстав для прийняття відмови від позову, суд має прийняти таку відмову і відповідно закрити провадження у справі.

Водночас установлення обставин, які спонукали позивача звернутись із заявою про відмову від позову мають вплив на здійснення розподілу судових витрат у зв`язку з прийняттям судом відмови від позову та закриття провадження у справі.

У своїй заяві про відмову від позову позивач просить стягнути з відповідачів понесені ним витрати. Ураховуючи надані представником позивача в судовому засіданні пояснення, сторона позивача не заявляє вимог про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу, отже витрати позивача, про стягнення яких йде мова у заяві про відмову від позову, стосуються сплати позивачем розміру судового збору.

Частиною 3 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Сторона позивача вказує, що не підтримує своїх позовних вимог у зв`язку із задоволенням його грошових вимог боржниками.

У цій справі предметом позову, тобто позовними вимогами, є визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна з підстав його фраудаторності, тобто такого, що укладений відчужувачем за наявності грошових зобов`язань перед позивачем.

Отже, наявність грошових зобов`язань сторони договору перед позивачем на час укладання спірного договору, є підставою позову про визнання недійсним правочину, а не предметом позову у цій справі.

Конструкція ч. 3 ст. 142 ЦПК України чітко вказує на наявність таких обставин: не підтримання позивачем своїх вимог у наслідок задоволення відповідачем саме цих вимог, тобто тих конкретних вимог, які розглядаються у справі, в межах якої позивач подав заяву про відмову від позову.

Натомість, в даному випадку, у зв`язку з виконанням грошових зобов`язань боржниками перед позивачем під час розгляду справи щодо визнання правочину фраудаторним та відповідно визнання його недійсним, у позивача зникли підстави власного позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним, адже вони ґрунтувались саме на тому, що сторона договору маючи грошові зобов`язання перед позивачем здійснила відчуження належного їй майна, за рахунок якого позивач міг би задовольнити свої грошові вимоги.

Фактично убачається, що позивач не підтримує свого позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки відпали підстави такого позову у зв`язку зі сплатою позичальником своєї заборгованості перед позивачем.

«Предмет» та «підстави позову» є різними правовими категоріями і в даній ситуації задоволення відповідачами вимог позивача про визнання недійсним правочину не відбулось, а відбулось усунення боржниками підстав заявленого позову, що вплинуло на рішення позивача не підтримувати надалі своїх позовних вимог та відмовитись від позову.

Таким чином, до вимог позивача про стягнення з відповідачів понесених стороною позивача судових витрат у вигляді сплати судового збору слід застосувати положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України про те, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачами не відшкодовуються.

До вимог сторони відповідача ОСОБА_1 про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу слід застосувати положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України про те, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача.

Навіть виходячи з логіки сторони позивача, відповідач ОСОБА_1 не є таким, що будь-яким чином приймав участь у задоволенні грошових вимог кредитора до боржника, а є особою на користь якої було відчужене майно за рахунок якого позивач мав намір задовольнити свої грошові вимоги, недобросовісним набувачем він не визнаний.

За змістом ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України встановлене наступне: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведені положення цивільного процесуального закону свідчать, що суд може зменшити витрати учасника справи на професійну правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю лише за наявності обґрунтованих заперечень іншої сторони про неспівмірність таких витрат зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Із матеріалів справи убачається, що стороною позивача не подано до суду заяви/клопотання про зменшення розміру витрат відповідача ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу через її неспівмірність за будь-якими критеріями передбаченими ст. 137 ЦПК України.

За відсутності відповідного клопотання/заяви суд не має права самостійно зменшити заявлений до стягнення розмір правничої допомоги у зв`язку з його не співмірністю та має обмежуватись лише перевіркою дійсності понесених витрат.

Згідно матеріалів справи, сторона позивача заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу лише з тих підстав, що нею не підтримуються позовні вимоги через задоволення вимог відповідачами, а також у зв`язку із тим, що відповідачем ОСОБА_1 в порушення ч. 2 ст. 134 ЦПК України не було подано попереднього розрахунку судових витрат.

Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників.

Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ЦПК України.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України, містяться у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21, від 18 січня 2022 року у справі № 910/2679/21, від 21 червня 2022 року у справі № 908/574/20, від 29 вересня 2022 року у справі № 910/3055/20.

Судом встановлено, що докази на підтвердження витрат відповідача ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу надійшли до суду 25.02.2025 року разом з клопотанням про їх долучення до матеріалів справи. До відповідного клопотання було долучено докази направлення поданих до суду документів всім іншим учасникам справи.

Неподання відповідачем ОСОБА_1 разом із відзивом попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат не позбавило позивача можливості підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими, та довести неспівмірність таких витрат. Разом з тим, з відповідним клопотанням про зменшення витрат на правничу допомогу позивач до суду не звертався.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в цьому випадку неподання стороною відповідача попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат не порушило принципи змагальності та рівності і не завадило іншим учасникам спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості (необґрунтованості) та співмірності заявлених до стягнення витрат.

За таких обставин відсутні підстави для відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу відповідача ОСОБА_1 з підстав неподання попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі N 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі N 910/12876/19).

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі N 904/1907/15).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

В межах розгляду даної справи представництво інтересів відповідача ОСОБА_1 здійснювала адвокат Цесельська І.В. на підставі договору про надання правничої допомоги №291 від 04.04.2024 укладеного між АО «КРАВЕЦЬ І ПАРТНЕРИ» та ОСОБА_1 і ордеру виданому АО «КРАВЕЦЬ І ПАРТНЕРИ».

За умовами договору про надання правничої допомоги №291 від 04.04.2024, Адвокатське об`єднання зобов`язується, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, надати замовнику правову допомогу за його запитом, а замовник зобов`язується оплатити надані послуги. Адвокатське об`єднання може надати наступні види правничої допомоги, зокрема, але не виключено: надання правничої інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності; підготовка та подача заяв, скарг, клопотань, пояснень, заперечень, відзивів та будь-яких інших процесуальних чи непроцесуальних документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами без обмеження повноважень; інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Також, між АО «КРАВЕЦЬ І ПАРТНЕРИ» та ОСОБА_1 підписано додаток №1 до договору про надання правничої допомоги №291 від 04.04.2024, де сторонами погоджено вартість послуг.

Обсяг наданих послуг та виконаних робіт адвокатом Цесельською І.В. у межах розгляду даної цивільної справи, детально відображено у поданому до суду клопотанні про долучення доказів понесення витрат від 25.02.2025, та узгоджуються із матеріалами справи.

Крім того, надання таких послуг підтверджується рахунками на оплату виставленими АО «КРАВЕЦЬ І ПАРТНЕРИ» та квитанціями про їх оплату ОСОБА_1 , а також актами надання таких послуг, що підписані АО «КРАВЕЦЬ І ПАРТНЕРИ» та ОСОБА_1 .

Оскільки стороною відповідача ОСОБА_1 належним чином доведено розмір його витрат на професійну правничу допомогу в сумі 37100,00 грн., такі кошти мають бути стягнені з позивача у зв`язку з його відмовою від позову.

Посилання представника позивача на те, що у цій ситуації і сам позивач є постраждалою особою суд до уваги не приймає, оскільки відповідач ОСОБА_1 не є учасником позичкових відносин між позивачем та іншими відповідачами, не визнаний недобросовісним набувачем, але при цьому був змушений приймати участь у справі та користуватись правовою допомогою для збереження власного набутого ним майна.

Частиною 9 ст. 158 ЦПК України визначено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки у цій справі суд дійшов висновку про закриття провадження, а із матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 12.01.2024 року судом було вжито заходів забезпечення позову, такі заходи забезпечення маються бути скасовані відповідно до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 59 Конституції України, ст.ст. 2, 15, 49, 133, 134, 137, 142, 158, 206, 255, 256, 259-261, 353-355 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Прийняти відмову позивача від позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний провайдер» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шустенко Лілія Сергіївна, про визнання правочину недійсним.

Провадження у справі №755/447/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний провайдер» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шустенко Лілія Сергіївна, про визнання правочину недійсним - закрити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний провайдер» (, пров. Куренівський, 19/5, оф. 301, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу в сумі 37100 (тридцять сім тисяч сто) грн. 00 коп.

Вжиті ухвалою суду від 12.01.2024 року заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), а саме на квартиру АДРЕСА_3 - скасувати.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складений 25.09.2025 року.

Суддя -