ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 344/6469/25

провадження № 61-8294св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2025 року у складі судді Татарінової О. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року в складі колегії суддів: Луганської В. М., Девляшевського В. А., Максюти І. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Позов мотивований тим, що з 16 квітня 2022 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від цього шлюбу сторони мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2024 року у справі № 344/16178/24 стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 в розмірі 3 500 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття, а також стягуються аліменти на утримання ОСОБА_1 у розмірі 2 500 грн щомісяця, починаючи з 03 вересня 2024 року і до досягнення дитиною трирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час спільного проживання із заінтересованою особою у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 постійно кривдив заявника, образливо висловлювався про її дочку від попереднього шлюбу, а після придбання заявником квартири 08 січня 2024 року, він одразу її з дітьми поселив у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Не маючи фактично де проживати у м. Івано-Франківську, заявник на той час була заручницею ситуації.

Під час відвідування ОСОБА_2 , що мало місце 15 серпня 2024 року за адресою її зареєстрованого місця проживання, він вчинив домашнє насильство над нею у присутності спільного сина ОСОБА_4 та дочки від першого шлюбу - ОСОБА_5 . ОСОБА_2 не стримував себе в образах, погрожуючи та завдаючи заявнику фізичного болю, використовуючи заборонені прийоми викручування рук, намагався у будь-який спосіб відібрати у заявника дитину, при цьому нецензурно висловлювався.

Заяву до поліції щодо побиття ОСОБА_1 не подавала, так як це могло зашкодити психологічному здоров`ю дитини.

ОСОБА_1 продовжила спілкування із заінтересованою особою, однак здійснення психологічного насилля в її сторону не припинялось.

Так, син ОСОБА_4 потребував негайної консультації дитячого хірурга з приводу інфікованої атероми лівої щоки, що підтверджується записом лікаря хірурга. Відповідно заявник звернулась до заінтересованої особи із проханням відвезти її з сином до Обласної дитячої лікарні 18 березня 2025 року. Однак, зважаючи на запізнення на прийом до лікаря-хірурга через не квапливість заінтересованої особи, хірург відмовив у проведенні оперативного втручання того дня. Вийшовши із приймального відділення лікарні, заінтересована особа відкрито сказав ОСОБА_1 , що її додому не буде везти, а сина забирає на відпочинок для плавання у басейні, однак місця знаходження такого відпочинкового закладу не вказав. ОСОБА_1 заперечувала, однак ОСОБА_6 словесно принижував її, та здійснив рух автомобілем у напрямку с. Опришівці, де на вул. Джерельна знаходиться база його підприємства, відмінні від фактичного місцезнаходження, адже кривдник здійснює підприємницьку діяльність з 06 лютого 2020 року відповідно до офіційних відомостей із сайту Міністерства юстиції України у розділі Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, джерело посилання https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person-result.

На території підприємства розміщено кілька відеокамер, тож під їх запис ОСОБА_6 фізично познущався над ОСОБА_1 , наносячи їй удари по тілу та по голові, безумовно його фізична міць далась взнаки, ОСОБА_1 потерпала від фізичного болю.

Після такого фізичного знущання, заінтересована особа залишив ОСОБА_1 на території підприємства, в той час дитина залишалась у машині. На благання заявника відвезти її додому, він не реагував. Більше того, заінтересована особа, вочевидь потішався, коли відео знущань над заявником, а саме її біг за автомобілем 18 березня 2025 року о 15:18 з Камери 3, надіслав батькові.

Тож після таких фізичних знущань та сильної головної болі, ОСОБА_1 цього ж дня, 18 березня 2025 року, звернулась за медичною допомогою до КНП «Міська клінічна лікарня ІФМР» по вул. Мазепи, де лікарем ОСОБА_7 після огляду їй було встановлено діагноз черепно мозкова травма (струс головного мозку) забій по внутрішній поверхні правого плеча.

Талоном повідомленням Єдиного обліку № 12967 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію підтверджується реєстрація заяви ОСОБА_1 з приводу домашнього насильства у інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналу єдиного обліку Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області за № 12967).

На дату подання цієї заяви до суду, будь-якого рішення Івано-Франківським РУП ГУНП в Івано-Франківській області не було прийнято, однак у телефонному режимі заявника було проінформовано про строк розгляду її заяви протягом 30 днів, що вочевидь не відповідає обставинам справи та нормам законодавства.

Також ОСОБА_1 на мобільний телефон зробила фотографії своїх рук, якими підтверджується наявність тілесних ушкоджень.

З 28 березня 2025 року ОСОБА_1 надається соціальний супровід КЗ «Міський центр соціальних служб ІФМР», як особі, яка перебуває у складних життєвих обставинах. Тож заявник та спільна дитина із кривдником, син ОСОБА_4 , є особами, які зазнали домашнього насильства.

Вона впевнена, що такі дії будуть продовжуватись, що може призвести до тяжких наслідків, як для неї, так і для дитини.

Заявник просила:

видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 на строк до шести місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перебувати за адресою проживання ( АДРЕСА_2 ) постраждалих осіб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 6 місяців;

заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалих осіб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 - строком на 6 місяців;

заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців;

заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих осіб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними строком на 6 місяців.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ршенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2025 року, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року, в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що:

ОСОБА_2 за заявою ОСОБА_1 до будь-якого виду юридичної відповідальності не притягався, між подружжям існує спір щодо участі батька у вихованні дитини, між сторонами виникають конфлікти. З дослідженого судом відеозапису встановлено, що в серпні 2024 за адресою місця проживання заявника, ОСОБА_2 просив ОСОБА_1 , яка тримала на руках сина, відпустити дитину, після чого став викручувати їй руку, намагаючись забрати сина ОСОБА_4 . Заявник казала, що не дасть йому дитину. З дослідженого судом відеозапису вбачається, що заявник намагається сісти в автомобіль, який здійснює рух та вказаний відеозапис не містить відомостей про нанесення ОСОБА_2 ударів по тілу та по голові заявника, як зазначено в поданій суду заяві. В той же час, згідно рапорту реєстрації заяви, ОСОБА_1 повідомляла про те, що 18 березня 2025 року чоловік в ході конфлікту із заявником забрав без її відома дитину, та поїхав геть. Систематично застосовує фізичну силу. Швидкої медичної допомоги не потребує. Крім того, в письмових поясненнях зазначала про вчинення домашнього насильства, а саме штовхав та тягнув за волосся. Суд першої інстанції вважав, що сам факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів щодо вчинення домашнього насильства свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою щодо участі у вихованні дитини, але не підтверджує факт того, що ОСОБА_2 вчинив щодо дружини та дитини домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд першої інстанції вважав помилковим думку заявника про те, що перепискою із застосунку Вайбер підтверджується факт спричинення тілесних ушкоджень. Крім того, суд першої інстанції врахував, що сторони проживають окремо, недоведеність повторюваності вчинення неправомірних дій, подані та досліджені докази, та зробив висновок, що домашнє насильство з боку ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 та дитини не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, а тому в задоволенні заяви відмовив.

апеляційний суд погодився з мотивами відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 та вказав, що:

звертаючись до суду, ОСОБА_8 у заяві про видачу обмежувального припису зазначила, що під час спільного проживання із заінтересованою особою останній постійно кривдив заявника, образливо висловлювався про її дочку від попереднього шлюбу. 15 серпня 2024 року під час відвідування заявника за адресою її зареєстрованого місця проживання, останній вчинив домашнє насильство над нею у присутності спільного сина та дочки від першого шлюбу заявника, погрожував, завдаючи їй фізичного болю, використовуючи заборонені прийоми викручування рук, намагався у будь-який спосіб відібрати у заявника дитину. 18 березня 2025 року після прийому в дитячого лікаря хірурга в Обласній дитячій лікарні, заінтересована особа забрав сина на відпочинок, місця знаходження такого відпочинкового закладу не вказав. Заявник заперечувала, однак ОСОБА_2 словесно принижував її, та здійснив рух автомобілем;

наявні в матеріалах справи докази не підтверджують вчинення ОСОБА_2 навмисного тривалого домашнього економічного, психологічного, фізичного насильства відносно заявника та не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення такого та чинників і умов, які створюють або можуть створити небезпеку для ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами з приводу участі батька дитини у його вихованні.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо підтвердження доказами вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, апеляційний суд вказав, що:

з наданого скриншоту переписки не вбачається, що ОСОБА_2 нецензурно висловлювався на адресу заявника, застосовував погрози та шантаж, а також не підтверджено те, що у переписці між сторонами в за стосунку Вайбер , ОСОБА_2 не заперечує її побиття;

посилання на довідку КНП «Обласна клінічна лікарня № 1 ІФМР» від 18 березня 2025 року та фотокопію комп`ютерної томографії (КТ) від 18 березня 2025 року як на доказ вчинення заінтересованою особою фізичного насильства над заявником, не може братися до уваги, оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до повноважень органів охорони здоров`я у сфері запобігання та протидії домашньому насильству належать розроблення та затвердження стандарту надання медичної допомоги постраждалим особам або особам, які ймовірно постраждали від домашнього насильства; затвердження порядку проведення та документування результатів медичного обстеження постраждалих осіб. Так, у довідці КНП «Обласна клінічна лікарня №1 ІФМР» від 18 березня 2025 року не відображено причини звернення, не зазначено, що травма ОСОБА_1 отримана у зв`язку з застосуванням до неї фізичного домашнього насильства;

посилання заявника на те, що судом не враховано, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2024 року з ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання їх малолітнього сина та аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку і у відзиві на позовну заяву представник заперечував щодо стягнення аліментів на утримання скаржника, що свідчить про вчинення ОСОБА_2 економічного насильства відносно скаржника не заслуговує на увагу, оскільки під час розгляду справи у суді протилежна сторона справи (відповідач) має процесуальні права та обов`язки, які визначені ЦПК України. Не визнання або заперечення стосовно заявлених вимог про стягнення аліментів на утримання скаржника не може розцінюватися як вчинення над особою економічного насильства;

заявником не зазначені причини не подання суду першої інстанції листа КЗ «Міський центр соціальних служб ІФМР» від 29 квітня 2025 року, копію висновку оцінки потреб сім`ї від 26 березня 2025 року, акта оцінки потреб сім`ї від 26 березня 2025 року, тому колегія суддів не давала оцінки вказаним доказам;

копію титульного аркуша медичної картки ОСОБА_10 та запису від 16 квітня 2025 року, колегія суддів не прийняла, оскільки огляд дитини було здійснено після винесення у справі судового рішення.

Також колегія суддів вважала, що інформація, яка викладена в листі Надвірнянського РВ ГУ НП В Івано-Франківській області від 18 квітня 2025 року відповідно до якого 22 вересня 2024 року на відпочинку в с. Поляниця в готелі «Хвоя» факт домашнього насильства не підтвердився, у заявника ОСОБА_1 виник словесний конфлікт з своїм чоловіком ОСОБА_2 на побутовому підґрунті, спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 22 вересня 2024 року вчинив відносно заявника фізичне та психологічне насильство.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У червні 2025 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року скасувати, позов задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

апеляційним судом неправильно застосовано положення частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», яка зобов`язує суд комплексно оцінити всі обставини та докази у справі та встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Суд ототожнив психологічне, фізичне та економічне насильство з конфліктом між заявником та заінтересованою особою щодо участі у вихованні дитини, що суперечить правовим висновкам Верховного Суду та обставинам справи;

суд апеляційної інстанції не застосував пункт 30 Порядку взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, відповідно до якого завданнями у сфері протидії насильству є належне розслідування фактів насильств, своєчасне та ефективне вжиття щодо кривдника спеціальних заходів та контроль за виконанням, притягнення кривдників до відповідальності та зміна їх поведінки. Заявник зазначає, що під судового розгляду в суді апеляційної інстанції вона вказувала, що на даний час проводяться Івано-Франківським РУП ГУНП відповідні заходи по встановленню усіх обставин справи за її заявою від 18 березня 2025 року. Однак апеляційний суд не надав оцінки цим доводам, хоча був вправі самостійно витребувати в Івано-Франківського РУП ГУНП Івано-Франківської області інформацію про результати розгляду заяви, тобто не ініціював витребування доказів, що стосуються захисту дитини, як це прямо передбачено частиною другою статті 13 ЦПК України;

суди не застосували статтю 27 Конституції України, відповідно до якої кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Не була врахована Стамбульська конвенція, яка визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішнім подружжями або партнерами, незалежно від спільного проживання. Вона передбачає створення системи захисту жертв та профілактики насильства. Апеляційний суд також не застосував Закон України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»;

суди не дослідили зібрані у справі докази, зокрема: рапорт інспектора СПДН Івано-Франківського РУП ГУНП лейтенанта поліції Гладишева Є. В., яким підтверджується надходження 18 березня 2025 року повідомлення по факту вчинення домашнього насильства фізичного характеру чоловіка ОСОБА_2 ;

не надали оцінки, незважаючи на доводи, озвучені у судовому засіданні апеляційного суду, направленню КЗ «Міський центр соціальних служб» особи, яка постраждала від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі, до центру з надання БВПД №2 від 01 квітня 2025 року, виданого відповідно до повідомлення/інформації про особу ОСОБА_1 від 25 березня 2025 року, у зв`язку із вчиненням щодо неї фізичного насильства її чоловіком, а саме побиття, психологічного насильства, що виражається у образах у присутності дітей;

апеляційний суд проігнорував, що наявні відеозаписи від 15 серпня 2024 року, 18 березня 2025 року, діагноз - черепно-мозкова травма, фотографії тілесних ушкоджень, підтверджують вчинення щодо неї з боку чоловіка домашнього насильства;

суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок, що наявність ухвали Івано-Франківського міського суду від 03 квітня 2025 року у справі № 344/5731/25 вказує на конфлікти з приводу участі батька дитини у його вихованні, адже заінтересована особа подав позов тільки 02 квітня 2025 року, тобто після звернення заявника до суду із заявою про винесення обмежувального припису;

апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання заявника про долучення до матеріалів справи додаткових доказів для встановлення обставин справи, зокрема, листа від 29 квітня 2025 року № 35/49-13/162, висновку оцінки потреб сім`ї, акт оцінки потреб сім`ї/особи, копію титульного аркуша медичної картки ОСОБА_10 та запису від 16 квітня 2025 року;

суд апеляційної інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин, неправильно їх кваліфікував, не врахував фактичні обставини - спалахи насильства в сім`ї, системну поведінку кривдника, його ігнорування прав дитини, яка була свідком насильства. Тривалість та системність протиправної поведінки кривдником підтверджує вірогідність вчинення ним психологічного та фізичного насильства щодо заявника, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з суду першої інстанції справу.

У липні 2025 року справа № 344/6469/25 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 04 липня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц, від 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22, від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23, від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23, від 01 липня 2021 року у справі № 917/549/20, від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 12 січня 2022 року в справі № 752/9731/21, від 09 січня 2023 року в справі № 161/5807/22 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 16 квітня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_12 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого зазначені: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2024 року вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 500 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття. Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 2 500 грн щомісяця, починаючи з 03 вересня 2024 року і до досягнення дитиною трирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягувати з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

Відповідно до копії талону повідомлення Єдиного обліку № 12967 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію за заявою ОСОБА_1 зареєстрована заява з приводу домашнього насильства у інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналу єдиного обліку Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області за № 12967).

Відповідно до рапорту реєстрації заяви ОСОБА_1 18 березня 2025 року о 14-37 надійшло повідомлення зі служби 102 від ОСОБА_1 про те, що в АДРЕСА_4 чоловік в ході конфлікту із заявником забрав без її відома дитину, поїхав залишивши заявника на вулиці без грошових коштів.

Відповідно до протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 18 березня 2025 року, близько о 13-30 за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Джерельна чоловік ОСОБА_1 вчинив відносно неї домашнє насильство фізичного характеру, а саме штовхав її, тягав за волосся та кидав її мобільний телефон.

В заяві ОСОБА_1 зазначила, що 18 березня 2025 року вона звернулася до ОСОБА_2 із проханням відвезти її з сином до Обласної дитячої лікарні. Зважаючи на запізнення на прийом до лікаря-хірурга через не квапливість заінтересованої особи, хірург відмовив у проведенні оперативного втручання того дня. Вийшовши із приймального відділення лікарні заінтересована особа сказав заявнику, що її додому везти не буде, а сина забирає на відпочинок для плавання у басейнів. На що заявник заперечувала, а останній словесно принижував її та здійснив рух автомобіля де на вул. Джерельна знаходиться база його підприємства, на території якої розміщено кілька відеокамер, під запис яких ОСОБА_2 фізично познущався над заявником, наносячи удари по тілу і по голові.

Відповідно до довідки, виданої КНП «Міська поліклініка №1 ІФМР» м. Івано-Франківськ від 18 березня 2025 року ОСОБА_1 встановлено діагноз - черепно мозкова травма (струс головного мозку?) забій по внутрішній поверхні правого плеча.

Забій по внутрішній поверхні правого плеча також підтверджується наданою фотофіксацією.

ОСОБА_1 долучено до матеріалів заяви фотокопії синців на руці від 22 вересня 2024 року.

З 28 березня 2025 року ОСОБА_1 надається соціальний супровід КЗ «Міський центр соціальних служб ІФМР», як особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах.

ОСОБА_1 є власником транспортного засобу автомобіля марки Peugeot 308.

Апеляційний суд також встановив, що відповідно до листа від Надвірнянського РВ ГУ НП В Івано-Франківській області від 18 квітня 2025 року на відповідь адвокату Белей О. Б. 22 вересня 2024 року о 00:44 надійшло повідомлення зі служби 102 від ОСОБА_1 про те, що вона перебуває на відпочинку в с. Поляниця в готелі « ІНФОРМАЦІЯ_5 », де чоловік ОСОБА_2 застосовує фізичну силу. Дане повідомлення опрацьовано УПП в Івано-Франківській області, на місце події встановлено, що у заявника ОСОБА_1 виник словесний конфлікт з своїм чоловіком ОСОБА_2 на побутовому підґрунті. Даних громадян спільно із працівниками готелю розселили по різних кімнатах, подія зафіксована на нагрудну камеру. Факт домашнього насильства не підтвердився. Заявник від написання письмової заяви відмовилася. Відносно ОСОБА_2 терміновий припис не виносився.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03 квітня 2025 року у справі № 344/5731/25 відкрито провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкування та вихованні дитини, встановлення способу участі батька у спілкування та вихованні дитини.

Позиція Верховного Суду

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (пункти 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Згідно пункту 14 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози,у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункту 17 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 (провадження № 61-21337св19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «апеляційний суд формально погодившись з висновками суду першої інстанції не врахував, що домашнє насильство може проявлятися не лише у формі фізичного насильства, не надав оцінки ризикам відповідно до Закону № 2229-VIII та наявним у матеріалах справи доказам, в тому числі не вказав про прийняття або відхилення доказів, поданих ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції».

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частини перша - третя статті 100 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зроблено висновок, що «процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2025 року у справі № 357/7533/22 (провадження № 61-7669св24) зазначено, що: «залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що суд правильно визнав недопустимими і неналежними докази щодо листування у месенджері «Viber», підстави приймати їх не було з огляду на відсутність електронного підпису, а зміст такого документа не захищений від правок; апеляційний суд не звернув увагу на те, що подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. При цьому повідомлення, відправлені через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19)).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина перша статті 367 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено, що :

«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Враховуючи те, що мотивувальна частина постанови апеляційного суду мотивів про прийняття додаткових доказів, наданих позивачем не містить, колегія суддів погоджується з аналогічними за змістом доводами касаційної скарги та констатує порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».

Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Касаційний суд вже зауважував, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року всправі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернулась з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 . В обґрунтування заяви, серед іншого вказала, що 15 серпня 2024 року за адресою зареєстрованого місця проживання заявника, ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство над нею у присутності спільного сина ОСОБА_4 та дочки від першого шлюбу заявника - ОСОБА_5 . Так, ОСОБА_2 не стримував себе у образах, погрожуючи та завдаючи їй фізичного болю, використовуючи заборонені прийоми викручування рук, намагався у будь-який спосіб відібрати у заявника дитину, при цьому нецензурно висловлювався. Заяву до поліції щодо побиття заявник не подавала, так як це могло зашкодити психологічному здоров`ю дитини. 18 березня 2025 року, після відвідування відділення лікарні, заінтересована особа відкрито сказав ОСОБА_1 , що її додому не буде везти, а сина забирає на відпочинок для плавання у басейні, однак місця знаходження такого відпочинкового закладу не вказав. ОСОБА_2 словесно принижував її, та здійснив рух автомобілем у напрямку с. Опришівці, де на вул. Джерельна знаходиться база його підприємства, відмінні від фактичного місцезнаходження, на території якого розміщено кілька відеокамер. Під запис відеокамер ОСОБА_6 фізично познущався над ОСОБА_1 , наносячи їй удари по тілу та по голові, безумовно його фізична міць далась взнаки, ОСОБА_1 потерпала від фізичного болю. Після такого фізичного знущання, заінтересована особа залишив ОСОБА_1 на території підприємства, в той час дитина залишалась у машині. На благання заявника відвезти її додому, він не реагував. Більше того, заінтересована особа, вочевидь потішався, коли відео знущань над заявником, а саме її біг за автомобілем. Після таких фізичних знущань та сильної головної болі, ОСОБА_1 цього ж дня, 18 березня 2025 року, звернулась за медичною допомогою до КНП «Міська клінічна лікарня ІФМР» по вул. Мазепи, де лікарем ОСОБА_7 після огляду їй було встановлено діагноз черепно мозкова травма (струс головного мозку) забій по внутрішній поверхні правого плеча, а також із заявою про кримінальне правопорушення з приводу домашнього насильства. З 28 березня 2025 року ОСОБА_1 надається соціальний супровід КЗ «Міський центр соціальних служб ІФМР», як особі, яка перебуває у складних життєвих обставинах;

суди відмовили у задоволенні позову через недоведеність вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, вважали, що надані заявником докази свідчать про наявність тривалого конфлікту між сторонами з приводу участі батька дитини у його вихованні. Суди вказали, що сам факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів щодо вчинення домашнього насильства також свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою щодо участі у вихованні дитини, але не підтверджує факт того, що ОСОБА_2 , вчинив щодо дружини та дитини домашнє насильство;

крім того, апеляційний суд вказав, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують вчинення ОСОБА_2 навмисного тривалого домашнього економічного, психологічного, фізичного насильства відносно заявника та не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення такого та чинників і умов, які створюють або можуть створити небезпеку для ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»;

суд апеляційної інстанції вважав, що інформація, яка викладена в листі Надвірнянського РВ ГУ НП В Івано-Франківській області від 18 квітня 2025 року, відповідно до якої 22 вересня 2024 року на відпочинку в с. Поляниця в готелі «Хвоя» факт домашнього насильства не підтвердився, у заявника ОСОБА_1 виник словесний конфлікт з своїм чоловіком ОСОБА_2 на побутовому підґрунті, спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 22 вересня 2024 року вчинив відносно заявника фізичне та психологічне насильство;

колегія суддів зазначає, що апеляційний суд, формально послався на те, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також ризиків настання насильства у майбутньому, та не врахував, що:

аналіз матеріалів справи свідчить, що: відповідно до рапорту реєстрації заяви ОСОБА_1 18 березня 2025 року о 14-37 надійшло повідомлення зі служби 102 від ОСОБА_1 про те, що в АДРЕСА_4 чоловік в ході конфлікту із заявником забрав без її відома дитину, поїхав, залишивши заявника на вулиці без грошових коштів. Систематично застосовує фізичну силу. Прибувши за адресою, було виявлено ОСОБА_1 , яка повідомила, що 18 березня 2025 року у неї виник конфлікт з чоловіком, який вичинив відносно неї домашнє насильство фізичного характеру. Рішення не прийнято (а. с. 68);

відповідно до листа поліцейського уповноваженого підрозділу поліції, який проводив оцінку ризиків (а. с. 74), на запитання «Кривдник раніше вчиняв щодо постраждалої особи фізичне та психологічне насильство» зазначено «так»;

у рапорті інспектора СПДН відділу превенції Івано-Франківського РУП ГУНП Івано-Франківської області старшого лейтенанта поліції Гладишева Є. (а. с. 75), вказано, що 18 березня 2025 року надійшло повідомлення по факту вчинення домашнього насильства фізичного характеру чоловіка ОСОБА_2 відносно дружини ОСОБА_1 . Прибувши за адресою: АДРЕСА_5 , було виявлено ОСОБА_1 , яка у своєму поясненні повідомила, що чоловік ОСОБА_2 вчинив відносно неї домашнє насильство фізичного характеру, а саме: штовхав та тягнув за волосся. З метою повного, всебічного та об`єктивного прийняття рішення неодноразово відвідувався за місцем проживання ОСОБА_2 , однак під час відвідування останній був відсутній та місце його перебування невідоме, а також здійснювались дзвінки до ОСОБА_2 , однак останній на дзвінки не відповідав. В разі встановлення місця перебування ОСОБА_2 його буде допитано та прийнято рішення згідно чинного законодавства;

відповідно до довідки, виданої КНП «Міська поліклініка № 1 ІФМР» м. Івано-Франківськ від 18 березня 2025 року ОСОБА_1 встановлено діагноз - черепно мозкова травма, забій по внутрішній поверхні правого плеча (а. с. 14);

апеляційний суд не надав будь-якої оцінки ризикам відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що було доводом апеляційної скарги ОСОБА_1 , формально вказавши, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують ризиків продовження чи повторного вчинення такого та чинників і умов, які створюють або можуть створити небезпеку для ОСОБА_1 ;

не вирішивши питання про прийняття та прийнявши як доказ інформацію, яка викладена в листі Надвірнянського РВ ГУ НП В Івано-Франківській області від 18 квітня 2025 року та зробивши висновок про те, що цей доказ спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 22 вересня 2024 року вчинив відносно заявника фізичне та психологічне насильство, не врахував, що вказаний доказ не існував на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного в апеляційному порядку рішення суду. При цьому, інші докази, долучені заявником до апеляційної скарги апеляційний суд не прийняв, вказавши, що заявником не зазначені причини не подання суду першої інстанції цих доказів.

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний та недостатньо вмотивований висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко