Справа № 464/2690/25
пр.№ 2/464/1508/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.09.2025 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Жили В.С.,

за участі: секретаря судового засідання Рейман В.С.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

встановив:

Позивачка ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, поданим представником ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, укладеного 11.08.2007, зареєстрованого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 2298.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що з 11.08.2007 перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому народилося двоє дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігнорування налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові один до одного. Кожна із сторін має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. В сім`ї систематично мають місце непорозуміння та взаємні претензії. Вважає, що сім`я фактично розпалася та існує лише формально через непорозуміння, психологічної несумісності, неузгодженості поглядів і розуміння моделі сім`ї, спільного небажання відновити сімейні відносини. Переконана, що сім`я розпалась остаточно, примирення між ними неможливе, шлюб існує формально, а збереження такого суперечитиме її інтересам.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану позовну заяву передано на розгляд судді Жилі В.С.

Ухвалою судді від 05.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

16.06.2025 від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Неофіти Д.Б. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вимоги позовної заяви не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Не заперечив факт наявності непорозумінь у сімейному житті, однак не вважає, що між відповідачем та позивачкою повністю відсутні сімейні стосунки. Вказав, що ОСОБА_3 має щире бажання зберегти сім`ю та забезпечити повноцінне виховання спільних дітей в умовах двох батьків. Також вважає, що заявлені позивачкою обставини не є незворотними або такими, що свідчать про повний та остаточний розрив сімейних зв`язків. З ініціативи відповідача неодноразово вживались спроби залагодити конфлікт та відновити нормальні сімейні стосунки, зокрема шляхом обговорення питань виховання дітей та поділу обов`язків, проте позивачкою не було проявлено зацікавленості у досягненні взаєморозуміння. Окрім цього, серед іншого, вказав, що при переїзді в інше житло, позивачка без його згоди забрала спільні грошові кошти, ювелірні вироби, речі домашнього вжитку, які були набуті під час шлюбу та перебували у спільній власності.

17.06.2025 представником позивачки ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, у якій остання зазначила, що заперечення відповідача не впливають на право позивачки припинити сімейні відносини (розірвати шлюб), яке гарантовано ст. 16 Загальної декларації прав людини та статті 25, 56 СК України.

З врахуванням наданих учасниками справи особистих пояснень у судовому засіданні, окреме проживання сторін та категоричне небажання позивачки спілкуватися із відповідачем, тривалість розгляду справи в суді та відсутність відомостей щодо можливості примирення сторін, ухвалою суду від 11.08.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про надання строку на примирення подружжя.

Ухвалою суду від 19.08.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про зупинення провадження в означеній цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 464/5534/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , приватного нотаріуса Магировської О.В. про визнання правочинів удаваними.

19.08.2025 від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Неофіти Д.Б. надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому останній заперечив обставини, викладені у відповіді на відзиві. Окрім цього, зазначив, що відповідач хоче переконатися в добровільній волі своєї дружини щодо розірвання шлюбу.

З врахуванням наданих учасниками справи особистих пояснень у судовому засіданні, окреме проживання сторін та категоричне небажання позивачки спілкуватися із відповідачем, тривалість розгляду справи в суді та відсутність відомостей щодо можливості примирення сторін, ухвалою суду від 12.09.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 від 11.09.2025 про надання строку на примирення подружжя.

У поданих до суду додаткових поясненнях від 17.09.2025 представник відповідача ОСОБА_4 , серед іншого, вказав, що розірвання шлюбу порушує інтереси дитини ОСОБА_9 , якій 7 років, що підтверджує висновок психолога від 21.08.2025.

Позивачка ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву від 15.09.2025, якою підтвердила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, намірів щодо примирення та збереження шлюбу не має.

Представники позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просила позов задовольнити. Представник позивачки ОСОБА_2 стверджувала, що 04.04.2025 позивачка переїхала проживати в окрему квартиру та остаточно припинила ведення спільного господарства з відповідачем, а 12.04.2025 в телефонній розмові повідомила відповідача про свій намір розірвати шлюб. Непорозуміння, які виникають між подружжям, є серйозними конфліктами та тривають понад три роки, у яких шкода заподіюється не тільки позивачці, але і дітям, які, як правило є свідками таких конфліктів. Також пояснила, що подання позову про розірвання шлюбу є особистим та остаточним рішенням ОСОБА_5 . Окрім цього, бажання відповідача спілкуватися чи брати участь у вихованні спільних дітей не може бути підставою для збереження шлюбу. Щодо заперечень сторони відповідача, зазначила, що викладені у таких обставини щодо визначення статусу майна, а також поділу спільного майна подружжя не є предметом цього спору і не може братися судом до уваги.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнав з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Вказав, щовідсутні підстави для розірвання шлюбу, у них є двоє неповнолітніх дітей і він намагається створити для них належні умови для проживання та зростання у повноцінній сім`ї, прикладає зусилля для збереження шлюбу. Окрім цього, визнав, що між ними час від часу дійсно виникали дрібні непорозуміння стосовно ведення спільного господарства, які рідко переходили у конфлікт, носили тимчасовий характер та обумовлені різним розуміння чоловіком та дружиною своїх ролей у сім`ї. Просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Просив суд повно і всебічно з`ясовувати обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, що підтверджуються тими доказами, які мають досліджуватись в судовому засіданні, а саме: причиною подання позову про розлучення стало таємне вивезення майна, вдаваний правочин по квартирі.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Побудова сімейних відносин повинна здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватися на примушені сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі та в подружніх відносинах, що узгоджується із висновками викладеним у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 522/9229/15-ц.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 СК України).

Згідно з ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч. 4 ст. 56 СК України).

За умовами ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 СК України).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Як видно із свідоцтва про шлюб від 11.07.2007 серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_10 уклали шлюб 11.08.2007, зареєстрували такий у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 2298. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_11 ».

Сторони є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва серії НОМЕР_3 .

Судом встановлено, що сторони з квітня 2025 року разом не проживають, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Між ними втрачено почуття любові та поваги, без яких повноцінна сім`я існувати не може, та примирення неможливе.

Звернення позивачки до суду із цим позовом та однозначна послідовна позиція при розгляді справи свідчить про стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем, а відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що суперечитиме принципу добровільності шлюбу та є неприпустимим. Відомості, які б свідчили про наявність перешкод для задоволення позову, відсутні. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком, та правових підстав для цього у даному випадку суд не вбачав.

Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30.05.2019 у справі № 442/6319/16-ц, від 21.03.2019 у справі № 569/1011/18-ц, від 07.04.2025 року у справі № 757/10360/23-ц.

Враховуючи те, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, що не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і такі обставини суперечать її інтересам, а тому шлюб необхідно розірвати.

Водночас, інші численні обставини та докази, на які покликається сторона відповідача, зокрема щодо поділу майна подружжя, усунення перешкод у спілкуванні з дітьми тощо, не мають відношення до предмету спору та не впливають на спірні правовідносини щодо розірвання шлюбу.

Вирішення спору про розірвання шлюбу не пов`язується із вирішенням спору про утримання, виховання та визначення місця проживання дитини, поділ майна подружжя (постанова Верховного Суду від 24.07.2020 у справі № 357/12676/18).

Щодо вирішення питання судових витрат, суд зазначає таке.

03.09.2025 представником позивачки ОСОБА_2 подано заяву про відшкодування судових витрат та просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 34 961 грн. 20 коп., в тому числі витрати на надання правничої допомоги в сумі 33 750,00 грн. та витрати на оплату судового збору в сумі 1 211,20 грн.

Так, судові витрати згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 цієї статті).

Положеннями частин 1, 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, за приписами ч. 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

За змістом додаткової постанови Верхового Суду від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункти 268 270 вказаного рішення).

Таким чином, суд, розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу, приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності та розумної необхідності таких витрат.

Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі представник позивачки Лемик Н.М. подала до суду копії: копію договору №03/0704 про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_5 та Адвокатським об`єднанням «Імунітет», згідно з яким надання правової допомоги буде здійснюватися ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ордеру серії ВС №1362962 від 18.04.2025, ордеру серії ВС №1382062 від 06.07.2025, акту № 1 від 11.08.2025 на суму 25 000 грн., акту № 2 від 18.08.2025 на суму 3 750 грн., акту № 3 від 03.09.2025 на суму 5 000 грн., платіжної інструкції від 14.08.2025, акту коригування від 10.09.2025 (щодо номеру судової справи та дати складання акту).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що за результатами розгляду цієї справи підлягає стягненню із відповідача на користь позивачки, суд виходить з принципів співмірності, розумності судових витрат та враховує характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, складність справи, яка визнана судом як незначної складності та розглядалась у спрощеному провадженні з викликом сторін, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру та приходить до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, з 33 750,00 грн. до 10 000,00 грн.

Усталеність такої правової позиції щодо можливості суду за власною ініціативою здійснювати розподіл судових витрат із врахуванням зазначених вище критеріїв підтверджується актуальною судовою практикою суду касаційної інстанції, що вбачається, зокрема, із постанов Верховного Суд від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц, від 17.04.2024 у справі № 756/6927/20 та ін.

Окрім цього, з врахуванням вимог частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн.

Керуючись статтями 2, 81, 89, 142, 206, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_13 11 серпня 2007 року, зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 2298.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати в розмірі 11 211 (одинадцять тисяч двісті одинадцять гривень) гривень 20 (двадцять) копійок, які складаються із витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили в порядку визначеному статтею 273 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 23.09.2025

Повне найменування (ім`я) учасників справи, їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивачка: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Володимир ЖИЛА