ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 510/105/24

провадження № 61-17437св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби Українив Одеській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18 червня 2024 року у складі судді Дудника В. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі - ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області), про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 1991 рік.

Заява мотивована тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Плавні Ренійського району Одеської області, де і проживає на даний час. ЇЇ батьками у свідоцтві про народження записані: ОСОБА_2 (батько) та ОСОБА_3 (мати).

Вказувала, що вона навчалася у Плавнівській середній школі Ренійського району Одеської області та у 1987 році отримала свідоцтво про неповну середню освіту від червня 1987 року № НОМЕР_1 , видане директором Плавнівської середньої школи Ренійського району Одеської області, а у 1989 році - отримала свідоцтво про середню освіту від 17 червня 1989 року № НОМЕР_2 , видане директором Плавнівської середньої школи Ренійського району Одеської області.

Зазначала, що після закінчення школи паспорт громадянина України вона не отримувала, оскільки для цього було необхідно подати до належного органу відповідні документи, які були втрачені, не збереглися або взагалі у неї не існували, у зв`язку із чим отримання паспорту громадянина України було неможливим.

Посилалася на те, що у листопаді 2021 року вона звернулася до Ренійського відділу ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області за оформленням паспорту громадянина України у вигляді ID-картки, у видачі якого їй було відмовлено у зв`язку із тим, що підтвердити факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року не є можливим та було рекомендовано звернутися до суду за встановленням вказаного факт, після чого оформити набуття громадянства України відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».

Встановлення даного факту їй необхідно для підтвердження належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд встановити юридичний факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», а саме у с. Плавні Ренійського (Ізмаїльського) району Одеської області.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 18 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України до 24 серпня 1991 року, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України, а саме у с. Плавні Ренійського (Ізмаїльського) району Одеської області.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 1991 рік, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд,надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у тому числі, показанням свідка, вважав доведеним факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року. Встановлення цього факту необхідне заявниці для підтвердження належності до громадянства України.

Районний суд застосував відповідні норми Закону України «Про громадянство України», Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок).

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про встановлення факту постійного проживання заявниці на території України для встановлення належності до громадянства України, зазначивши, що вказаний факт підлягає встановленню у порядку окремого провадження на підставі статті 293 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи ГУ ДМС України в Одеській області про те, що ОСОБА_1 передчасно звернулася до суду із вказаною заявою в порядку окремого провадження, оскільки не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, зокрема, не зверталася до територіальних підрозділів ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області із відповідною заявою, зазначивши, що матеріали справи містять письмову відповідь начальника Ренійського ГУ Державної міграційної служби в Одеській області та довідку, відповідно до яких ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні паспорта громадянина України вперше після 18 років та підтверджено те, що вона не є громадянкою України, рекомендовано звернутися до Ренійського районного суду Одеської області для підтвердження факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18 червня 2024 року, постанову Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2025 року касаційну скаргу ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2025 року заявнику продовжено строк на усунення недоліків касаційної скарги, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2025 року. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргуякий за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ГУ Державної міграційної служби в Одеській області мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки про наявність правових підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Вказує, що заявниця не зверталася до територіальних підрозділів ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про набуття чи встановлення належності до громадянства України, відповідних документів, передбачених Порядком, органу міграційної служби України не подавала. Отже, ОСОБА_1 не використала усі можливості, передбачені законом, для отримання статусу громадянина України, у зв`язку із чим звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання на території України є передчасним. Крім того, факт належності заявника до громадянства України документально не підтверджено, тому відсутні докази, щоОСОБА_1 є громадянкою України.

Посилалося на те, що у наданих заявницею копіях атестатів про неповну середню освіту та середню освіту, виданих на ім`я ОСОБА_1 зазначено рік народження - 1972, проте не вказано число та місяць її народження, у зв`язку із чим неможливо стверджувати, що у даних атестатах зазначена інформація безпосередньо про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц та у справі № 654/3462/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 04 вересня 1972 року ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Плавні Ренійського району Одеської області (а. с. 11 зворот).

Згідно з копією свідоцтва про неповну середню освіту від червня 1987 року № НОМЕР_1 у 1987 році ОСОБА_1 , яка народилася у 1972 році, закінчила Плавнівську середню школу Ренійського району Одеської області (а. с. 12).

Відповідно до копії атестату про середню освіту від 17 червня 1989 року № НОМЕР_2 у 1989 році ОСОБА_1 , яка народилася у 1972 році, закінчила повний курс Плавнівської середньої школи Ренійського району Одеської області (а. с. 11).

Згідно з довідкою начальника Ренійського відділу ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області Миколи Доценка від 17 листопада 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Плавні Ренійського району Одеської області зверталася до Ренійського відділу ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо видачі паспорта. Проведеною перевіркою встановлено особу заявниці, але не встановлено належності до громадянства України (а. с. 8).

Відповідно до копії листа за підписом начальника Ренійського відділу ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області Миколи Доценка від 17 листопада 2021 року ОСОБА_1 вперше після 18 років відмовлено в оформленні паспорта громадянина України у вигляді ID-картки, оскільки при перевірці наданих документів особу заявниці встановлено, але підтвердити факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року не є можливим. Заявниці рекомендовано звернутися до Ренійського районного суду Одеської області для підтвердження факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, після чого, у разі отримання рішення суду - звернутися до Ренійського відділу ГУ ДМС в Одеській області для оформлення набуття громадянства відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» (а. с. 7 зворот).

У судовому засіданні суду першої інстанції було допитано як свідка ОСОБА_4 , який повідомив, що є племінником заявниці. Свідок зазначив, що його тітка - ОСОБА_1 мешкала у с. Плавні Ренійського району Одеської області зі своїми батьками та сестрою, які хворіли, а вона доглядала їх. Наразі ОСОБА_1 проживає зі своєю матір`ю. Свідок повідомив, що ОСОБА_1 після закінчення школи ніде не навчалася та неодноразово скаржилася на те, що не може оформити паспорт громадянина України, оскільки в неї немає необхідних для цього документів. У зв`язку із чим, вона працювала на консервному заводі неофіційно. Крім того, ОСОБА_1 нещодавно знову зверталася до органів Державної міграційної служби України за отриманням громадянства, проте їй було відмовлено.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.

Частиною другою статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 , посилаючись на статтю 3 Закону України «Про громадянство України», просила суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Цей факт має значення для встановлення належності заявниці до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України.

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Ураховуючи наведене, належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23), від 06 листопада 2023 року у справі № 511/2413/19 (провадження № 61-10582св23), від 14 березня 2024 року у справі № 199/9779/22 (провадження № 61-10407св23).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши належну правову оцінку доводом заявниці та наданим нею доказам на підтвердження своїх вимог, дійшов обґрунтованого висновку про підтвердження ОСОБА_1 факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. При цьому суд дав оцінку документам щодо народження заявниці, її навчання, поясненням свідка, листу Ренійського відділу ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області від 17 листопада 2021 року про відмову в оформленні ОСОБА_1 паспорта громадянина України у вигляді ID-картки у зв`язку із неможливістю підтвердити факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій про задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки судами правильно застосовані положення статті 315 ЦПК України до спірних правовідносин, виходячи зі встановлених обставин.

Доводи ГУ Державної міграційної служби України в Одеській областіу поданій касаційній скарзі щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц та у справі № 654/3462/17 колегія суддів відхиляє, оскільки вказані висновки не є релевантними щодо справи, яка переглядається, так як судові рішення у наведених справах ухвалено за різних фактичних обставин.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц (провадження № 14-43цс22)).

Інші наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Щодо клопотання ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області про розгляд справи за участю представника

У касаційній скарзі ГУ Державної міграційної служби України в Одеській областіпросить проводити розгляд справи за участю представника.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Клопотання заявника не підлягає задоволенню, оскільки розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд. Рішення про виклик сторін для надання пояснень судом не приймалося.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області у задоволенні клопотання про розгляд справи за участю представника.

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській областізалишити без задоволення.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник