Провадження № 2/466/1024/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі : головуючого - судді Єзерського Р.Б.

за участю секретаря судового засідання Солиган М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом адвоката Цвікілевича Мирослава Степановича, який представляє інтереси ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області про звільнення майна з-під арешту, -

у с т а н о в и в:

09 грудня 2024 року до Шевченківського районного суду м. Львова надійшла позовна заява адвоката Цвікілевича Мирослава Степановича, який представляє інтереси ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області про звільнення майна з-під арешту.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що накладення (внесення запису) про обтяження майна, яке спадкує позивач є помилковим і виникло внаслідок зміни назв вулиць і нумерації будинків в смт. Брюховичі на підставі ухвали 12 сесії першого демократичного скликання Брюховицької селищної ради від 11 грудня 1992 року «Про зміну назв вулиць в смт. Брюховичі» та рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 13 лютого 1997 року № 51 «Про впорядкування нумерації будинків в смт.Брюховичі».

Ухвалою від 10 грудня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за позовом адвоката Цвікілевича Мирослава Степановича, який представляє інтереси ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області про звільнення майна з-під арешту, розгляд якої буде здійснюватися за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 09 червня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача адвокат Цвікілевич М.С. в судове засідання не з`явився, проте надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив такі задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області в судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву від 26 грудня 2024 року про розгляд справи за його відсутності.

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч.1, ч.2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О.О. 23 серпня 2023 року заведено спадкову справу № 19/2013.

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 (прізвище до укладення шлюбу ОСОБА_3 ) була власницею 4/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2 ).

За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О.О. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 у зв`язку з наявною забороною відчуження на будинок за згаданою адресою, яка відображена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 390340956 від 09 серпня 2024 року стосовно будинку АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2 ), у розділі «Відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» міститься наступна інформація: тип обтяження: заборона (архівний запис); реєстраційний номер обтяження: 4547757; зареєстровано: 26.02.2007 09:10:01 за № 4547757 реєстратором: Перша львівська державна нотаріальна контора, 79005, Львівська обл., м.Львів, вул.Саксаганського, 6, (0322) 74-00-83, 74-41-23; підстава обтяження: договір довічного утримання, б/н, 08.09.1980, Четверта львівська нотконтора, по реєстру; об`єкт обтяження: будинок,: ціле,: добудоване, статус: жиле, адреса: АДРЕСА_1 ; власник ОСОБА_4 , причина відсутності коду: архівний запис; додаткові дані: архівний номер: 455551LVOV1, Архівна дата: 02.06.1997, Дата виникнення: 08.09.1980, № реєстра: 10447-91, внутр. № В2015В2327ЕЕ46307431, 13/3.

Судом встановлено, що ухвалою 12 сесії першого демократичного скликання Брюховицької селищної ради народних депутатів від 11 грудня 1992 року «Про зміну назв вулиць в смт.Брюховичі» проведено заміну старих назв вулиць смт.Брюховичі та присвоєно їм нові назви згідно з Додатком № 1.

Відповідно до Додатку № 1 до згаданої ухвали «Список вулиць, яким змінено назву», назву АДРЕСА_3 .

Надалі, рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів від 13 лютого 1997 року № 51 «Про впорядкування нумерації будинків в смт.Брюховичі» вирішено впорядкувати нумерацію будинків в смт.Брюховичі, в тому числі: будинку АДРЕСА_4 ; будинку АДРЕСА_5 .

Таким чином, з 13 лютого 1997 року належний спадкодавцю ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_2 , який є предметом спадкування позивачем, отримав новий номер АДРЕСА_1 .

В той же час, власником будинку АДРЕСА_3 , який отримав новий номер будинок АДРЕСА_6 була ОСОБА_5 .

03 вересня 1980 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, предметом якого був будинок АДРЕСА_1 .

Згаданий договір довічного утримання посвідчено державним нотаріусом Четвертої львівської державної нотаріальної контори Ленишин У.М., зареєстрований в реєстрі за № 4259 та у ньому зроблено відмітку про накладення на будинок заборони відчуження.

Таким чином, після зміни нумерації будинків на підставі рішення виконкому Брюховицької селищної ради від 13 лютого 1997 року будинок ОСОБА_5 отримав новий номер - № НОМЕР_1 , і обтяження на підставі договору довічного утримання від 03 вересня 1980 року стосувалося виключно цього будинку (старий номер АДРЕСА_1 ).

Листом Львівського державного нотаріального архіву від 14 лютого 2025 року № 381/01-30 повідомлено що договір довічного утримання б/н від 08 вересня 1980 року, посвідчений Четвертою львівською ДНК, на підставі якого Першою львівською державної нотаріальною конторою 26 лютого 2007 накладено заборону відчуження на АДРЕСА_1 відсутній. Натомість наявна копія договору довічного утримання від 03 вересня 1980 року, посвідчений Четвертою львівською державною нотаріальною конторою між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 .

Листом Львівського державного нотаріального архіву від 28 травня 2025 року № 1185/01-30 повідомлено, що згідно з реєстром Першої львівської державної нотаріальної контори для реєстрації заборони відчуження жилих будинків та квартир за 1980-1992 р.р. заборона накладена Четвертою львівською державною нотаріальної конторою 08 вересня 1980 року, місцезнаходження будинку: АДРЕСА_7 (станом на 1980 рік).

Відповідно до листа Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області від 07 квітня 2025 року № 245/01-16 запис про згадане обтяження було перенесено у 1997 році, тобто вже після зміни нумерації будинків, до електронного реєстру заборон відчуження нерухомого майна «Феміда» з паперових носіїв Книги реєстрації заборон відчуження нерухомого майна та Алфавітної книги реєстрації заборон відчуження нерухомого майна.

Таким чином, заборона відчуження нерухомого майна стосовно будинку АДРЕСА_1 , внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та зареєстрована 26.02.2007 Першою львівською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження: 4547757 є помилковою, оскільки фактично вказане обтяження стосувалось будинку АДРЕСА_6 (за новою нумерацією з 13 лютого 1997 року), адреса якого на день укладення договору довічного утримання від 03 вересня 1980 року та первинної реєстрації обтяження була АДРЕСА_3 .

При цьому суд враховує, що адреса належного спадкодавцю ОСОБА_2 майна (будинку) на день накладення обтяження (укладення договору довічного утримання від 003.08.1980) була: АДРЕСА_2 , і під будь-яким обтяженням до моменту спадкування даний будинок не перебував.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про те, що існування обтяження на майно, яке спадкує позивачка, а саме житловий будинок АДРЕСА_8 накладено безпідставно внаслідок помилки, що в свою чергу унеможливлює спадкування позивачкою ОСОБА_1 майна будинку АДРЕСА_1 після смерті спадкодавиці ОСОБА_2 .

Дані обставини підтверджуються долученими до матеріалів справи письмовими доказами.

Частиною 4 статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За нормами ч.1 ст.317 ЦК України власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 391 ЦК України пердбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч.2 ст.353 цього Кодексу.

Вказані норми визначають непорушність права власності та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та вказаної вище Конвенції.

За нормами ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вирішуючи спір суд також враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19, відповідно до якого держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав; такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача.

Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Враховуючи фактичні обставини справи суд приходить до висновку, що права позивача на нерухоме майно підлягають судовому захисту і такий захист не суперечитиме вимогам закону та не порушуватиме прав та інтересів інших осіб.

За уставленою практикою Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у ч.1 ст.і 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (справа «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, EC HR 2000-1).

У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначає, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З урахуванням практики ЄСПЛ (рішення у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та рішення від 05.04.2005 у справі Афанасьев проти України (заява № 38722/02) в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Таким чином, будь-які правові підстави для обтяження будинку АДРЕСА_1 відсутні, а наявність відповідного запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 4547757 порушує права позивача та перешкоджає їй у набутті спадкового майна відповідно до вимог чинного законодавства України, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 223, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, -

у х в а л и в:

позовні вимоги адвоката Цвікілевича Мирослава Степановича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 до Першої Львівської міської державної нотаріальної контори, , місцезнаходження: м. Львів. вул. Саксаганського, 6 про звільнення майна з-під арешту - задовольнити повністю.

Скасувати обтяження заборону, внесену до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме: тип обтяження: заборона (архівний запис); реєстраційний номер обтяження: 4547757; зареєстровано: 26.02.2007 09:10:01 за № 4547757 реєстратором: Перша львівська державна нотаріальна контора, 79005, Львівська обл., м. Львів, вул. Саксаганського, 6, (0322) 74-00-83, 74-41-23; підстава обтяження: договір довічного утримання, б/н, 08.09.1980, Четверта львівська нотконтора, по реєстру; об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: АДРЕСА_1 ; власник ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , причина відсутності коду: архівний запис; додаткові дані: архівний номер: 455551LVOV1, Архівна дата: 02.06.1997, Дата виникнення: 08.09.1980, № реєстра: 10447-91, внутр. № В2015В2327ЕЕ46307431, комментарий: 13/3.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Р. Б. Єзерський