Справа № 155/2067/24 Головуючий у 1 інстанції: Санакоєв Д. Т.
Провадження № 22-ц/802/1117/25 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Русинчук М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Берестечківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою від її імені представником ОСОБА_2 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 06 серпня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що вона перебувала із спадкодавцем ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах, мали спільні права та обов`язки, спільний побут і майно, вели господарство. З ОСОБА_3 до дня його смерті проживали разом у її будинку.

04 липня 1997 року ОСОБА_3 було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0151207.

До смерті ОСОБА_3 передав їй для переоформлення права власності оригінал цього сертифікату, яким вона володіє відкрито і добросовісно понад 20 років.

Ураховуючи наведене, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0151207, що розташована у с. Горішнє Горохівського району Волинської області, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Гагаріна, розміром 2,32 умовних кадастрових гектари, на підставі рішення Горохівської райдержадміністрації № 2 від 13.01.1997, що належав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 06 серпня 2025 року в позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачу ОСОБА_1 було відомо про дійсного, потенційного власника спірного сертифікату на право на земельну частку (пай), яким є територіальна громада за місцем відкриття спадщини, а на нерухоме майно за його місцезнаходженням, а тому нею не доведено в сукупності усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені позивача ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Зазначає, що обізнаність позивача про те, що сертифікат належав ОСОБА_3 , не робить її подальше багаторічне володіння недобросовісним. Суд помилково ототожнив поняття «знати, хто є попереднім власником» із «недобросовісністю» заволодіння.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що власником спірного майна є територіальна громада, оскільки він не ґрунтується на жодних доказах. В матеріалах справи відсутні докази про те, що Берестечківська міська рада коли-небудь зверталася до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою. Крім того, представник відповідача позовні вимоги визнав і не заперечував щодо їх задоволення. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд відмовив в позові, посилаючись на права неіснуючого власника.

У рішенні суд не зазначив причин неприйняття ним визнання позову відповідачем, не встановив, яким чином задоволення позову порушить закон чи права третіх осіб, враховуючи що територіальна громада не має претензій на це майно.

Зауважує, що за ЦК УРСР позивач не належала до кола спадкоємців за законом, тому не мала можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку. Водночас, вона відкрито, безперервно та добросовісно володіє сертифікатом понад 20 років з дня смерті ОСОБА_3 .

Право власності на цінні папери за набувальною давністю відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України набувається виключно за рішенням суду. Вважає, що звернення до суду з цим позовом є єдиним способом набуття права власності на цінні папери за набувальною давністю.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, відповідач надіслав клопотання про розгляд справи у відсутності його представника. Щодо задоволення позову покладається на розсуд суду.

Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0151207.

Згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0151207, виданим 04.07.1997 року на підставі рішення Горохівської районної державної адміністрації від 13.07.1997 № 2, ОСОБА_3 , який проживав в с. Новостав Горохівського району Волинської області, належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Гагаріна с. Горішне Горохівського району Волинської області, розміром 2,32 в умовних кадастрових гектарах.

Із довідки виконавчого комітету Берестечкіської міської ради № 329 від 19.06.2024 встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня смерті проживав у житловому будинку ОСОБА_1 , був прописаний з 09 липня 1993 року, проживав у незареєстрованому шлюбі. Дітей немає. Пережилого подружжя немає. Заповіт від імені ОСОБА_3 в сільській раді не посвідчувався. Спадкоємцем є ОСОБА_1 , яка вступила у фактичне володіння майном шляхом спільного проживання.

Згідно з положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року, який був чинним на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не належала до кола його спадкоємців за законом.

У позові позивач зазначила, що ОСОБА_3 перед смертю передав їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0151207.

Позивач, як на підставу набуття права власності на майно, посилається на положення ст. 344 ЦК України, стверджуючи, що сертифікат на земельну частку (пай) є цінним папером у розумінні ст. 194 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01.08.2018 року в справі № 201/12550/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року в справі № 910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15.11.2022 року в справі № 293/1061/21, від 15.06.2023 року № 359/8844/20 та від 27.03.2024 року в справі № 462/2756/18.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого відкрилася спадщина.

Набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку було урегульовано законодавством, чинним за його життя.

Питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства урегульовано, зокрема, Законом України від 14 лютого 1992 року «Про колективне сільськогосподарське підприємство».

Відповідно до пункту 1 Указу Президента від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

У пункті 2 Указу Президента № 720/95 зазначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства,сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

У ч. 9 ст. 5 ЗК України 1990 року передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.

У ч. 2 ст. 23 ЗК України 1990 року зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Таким чином, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Відповідно до пункту 17 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України в редакції, чинній на час смерті ОСОБА_3 , сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Таким чином, сертифікат на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, а не цінним папером у розумінні ст. 194 ЦК України, як те вважає позивач та її представник, і такий сертифікат засвідчує майнові права на земельну частку (пай) тієї фізичної особи, на чиє ім`я він виданий.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо.

Оскільки ОСОБА_3 помер до ІНФОРМАЦІЯ_4 , до вказаних правовідносин застосовується ЦК УРСР 1963 року.

Відомості про те, що після смерті ОСОБА_3 була заведена спадкова справа, в матеріалах справи відсутні.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Коло спадкоємців за законом визначено у статтях 529-533 ЦК УРСР, позивач до жодної із черг спадкоємців за законом не входила (не входить).

Умови переходу спадщини до держави були врегульовані положеннями ст. 555 ЦК УРСР, за п. 2 ч. 1 якої спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, зокрема, якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24.05.2021 року в справі № 671/22/19 дійшов висновку, що із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності, абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих положень передбачається виняток. У ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених п. п. 1-5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою.

Заявляючи вимоги про визнання права власності на сертифікат на земельну частку (пай), що розташований у с. Горішнє Горохівського району Волинської області, за набувальною давністю, позивач посилалася на те, що вона понад 20 років добросовісно, безперервно та відкрито володіє сертифікатом, при цьому, однак, зазначила, що ОСОБА_3 особисто передав їй сертифікат «для переоформлення права власності» за час його життя (дату одержання сертифікату не зазначено).

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що власником спірних земельних ділянок є держава в особі територіальної громади за місцем відкриття спадщини, яка безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб не відмовилась від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що виключає можливість набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України.

З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

За змістом ч. 1 ст. 12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до вказаного Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу та здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Колегія суддів враховує також і те, що сам по собі факт наявності у позивача сертифікату на спірну земельну частку (пай) не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

З огляду на вищенаведене, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і надавши їм правильну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права колегія суддів зазначає таке.

За ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У справі, що переглядається, відповідач Берестечківська міська рада 20.02.2025, 04.03.2025, 15.004.2025, 07.07.2025, 05.08.2025 подавала до суду першої інстанції заяви про розгляд справи без участі представника відповідача, у якій, одночасно поінформувала про те, що щодо задоволення позову покладається на розгляд суду. Заяв по суті справи, передбачених ст. 174 ЦПК України, відповідач до суду першої інстанції не подавав.

Заява відповідача про розгляд справи у відсутності його представника не є ні заявою по суті справи, а ні окремою письмовою заявою про визнання відповідачем позову.

Доводи позивача про те, що зазначення відповідачем про відсутність заперечень щодо позову свідчить про визнання ним позову, колегія суддів відхиляє, оскільки такий висновок зроблено унаслідок помилкового розуміння норм цивільного процесуального закону.

За ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення позивача від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України.

Отже, подання відзиву на позовну заяву чи апеляційну скаргу є правом відповідача, а не обов`язком. Водночас, неподання відзиву на позов не може бути кваліфіковано судом як визнання позову та, зокрема, не виключає обов`язку позивача довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Покладання відповідача при вирішенні цієї справи на розсуд суду не свідчить про визнання відповідачем позову в розумінні ч. 1 ст. 206 ЦПК України, а є саме засвідченням відмови відповідача від реалізації ним процесуального права на подання відзиву відповідно до правил ст. 191 ЦПК України.

Відповідач у цій справі не подавав ні окремої письмової заяви про визнання позову, а ні будь-якої заяви по суті справи (у тому числі відзиву на позову на заяву).

Тому суд першої інстанції правильно визначився з процесуальним змістом заяв відповідача, не надав відсутності у такого учасника справи заперечень щодо позову значення визнання ним позову і не робив висновків з цього приводу, що свідчить про правильне застосування норм процесуального права.

Колегія суддів зауважує, що в силу положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України визнання відповідачем позову є підставою для його задоволення виключно за умови наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не приймає таке визнання.

У справі, яка переглядається, відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки таке суперечить вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини, що правильно констатував суд першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами страви та не містять передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з правильним застосуванням норм матеріального права і з додержанням норм процесуального права.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану від її імені представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Горохівського районного суду Волинської області від 06 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді