ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 306/123/22

провадження № 61-3237св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Дундар І. О., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , орган опіки та піклування Полянської сільської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційні скарги ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року в складі колегії суддів: Кожух О. А., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та просила усунути перешкоди у користування належним їй на праві житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з будинку та зобов'язання передати їй ключі від усіх вхідних дверей будинку.

На обґрунтування позову зазначала, що вона є одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 15 грудня 2004 року, укладеного між нею та ОСОБА_8 .

У спірному будинку фактично проживають ОСОБА_8 (її батько), ОСОБА_7 (її матір), ОСОБА_8 (дружина загиблого рідного брата) з двома дітьми.

ОСОБА_8 офіційно зареєстрований за іншою адресою - у будинку АДРЕСА_2 , де має право проживати, та, крім цього, має право на оформлення в порядку спадкування права власності на будинок своїх батьків у АДРЕСА_3 .

ОСОБА_7 має право на оформлення в порядку спадкування права власності на будинок своїх батьків у АДРЕСА_1 .

Місце проживання ОСОБА_8 та її дітей зареєстроване у квартирі АДРЕСА_4 в будинку батьків.

Відповідачі фактично виселили її з належного їй будинку, чинять їй перешкоди у користуванні власністю, доступу до будинку не надають, змінили замки у дверях та зачинили залізну браму на замок. Вона має намір проживати у належному їй житловому будинку зі своєю сім`єю, а відповідачі не є членами її сім`ї.

ОСОБА_8 та ОСОБА_7 роблять неможливим її проживання в будинку, зайняли всю житлову площу та систематично вчиняють щодо неї домашнє насильство.

Посилаючись на вказане, керуючись статтями 317, 321, 391 ЦК України, 109, 116, 150 ЖК України, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 серпня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач є дочкою ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , тобто вони є родичами прямої лінії та членами сім`ї. ОСОБА_8 є дружиною померлого брата позивача ОСОБА_13 , тобто також є членом її сім'ї.

ОСОБА_1 не довела обставини порушення її прав як власника житлового приміщення, створення перешкод відповідачами в користуванні ним, наявність підстав, визначених статтею 116 ЖК України, для виселення відповідачів, зокрема, порушення ними правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ними в одному житловому будинку. Також у ході розгляду справи судом не встановлено, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням.

Перевіряючи вимоги позивача на предмет пропорційності у контексті відповідних гарантій, встановлених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів зі спірного будинку.

Вимога про передачу ключів від будинку є похідною від вимоги про виселення, тому у її задоволенні також слід відмовити.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 серпня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 .

Зобов'язано ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 передати ОСОБА_1 ключі від усіх вхідних дверей житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не є членами сім`ї позивача, не проживають спільно з нею, не пов`язані спільним побутом.

Позивачка як одноосібний власник не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні будинком, змінили замки від вхідних дверей.

ОСОБА_8 не зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , натомість має інше зареєстроване місце проживання - будинок АДРЕСА_2 , тобто забезпечений іншим житлом.

Оскільки ОСОБА_8 втратив право власності на будинок, відчуживши його позивачу, його дружина ОСОБА_11 також втратила право користування цим будинком.

Після припинення права власності на будинок попереднього власника і припинення права користування спірним будинком, такі особи не є членами сім`ї власника, а власник будинку ОСОБА_1 заперечує право таких осіб на проживання в ньому.

Колегія суддів також врахувала, що ОСОБА_7 під час перебування в провадженні суду цієї справи уклала зі своєю дочкою ОСОБА_15 договори переуступки прав на квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 .

ОСОБА_8 (дружина брата позивача ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) вселена до спірного будинку у 2009 році, має інше зареєстроване місце проживання (квартира АДРЕСА_4 ), тобто забезпечена іншим житлом, не є членом сім`ї позивача у розумінні статті 3 СК України, статті 64 ЖК України, а тому на неї не поширюються положення статті 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

В матеріалах справи відсутні відомості про укладення між позивачем та ОСОБА_8 договору найму (оренди) будинку, тому наявні підстави для задоволення вимог про її виселення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У березні 2025 року ОСОБА_12 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року в частині задоволення вимог про її виселення зі спірного будинку та залишити в цій частині в силі рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 серпня 2024 року.

На обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц, від 06 травня 2020 року в справі № 752/16688/17, від 17 червня 2020 року в справі № 308/6539/16, від 24 червня 2020 року в справі № 309/1158/18, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, від 20 січня 2021 року в справі № 214/3899/17, від 21 червня 2023 року в справі № 501/2332/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

Також оскаржила судове рішення з підстав, передбачених частиною першою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції не надав правову оцінку її доводам та доводам представника органу опіки та піклування щодо відсутності у неї та дітей іншого житла, окрім спірного будинку. Житло, в якому вона зареєстрована, є непридатним для проживання та суд помилково ототожнив реєстрацію місця проживання за певною адресою та наявність житла.

Правильними є висновки суду першої інстанції про те, що вона та її малолітні діти не створюють позивачу перешкоди у користуванні спірним будинком.

У березні 2025 року ОСОБА_12 , ОСОБА_11 через представника ОСОБА_16 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просили скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року в частині задоволення вимог про виселення ОСОБА_11 та залишити в цій частині в силі рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 серпня 2024 року. Також просили скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року в частині задоволення вимог про виселення ОСОБА_10 та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги зазначали про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц, від 06 травня 2020 року в справі № 752/16688/17, від 17 червня 2020 року в справі № 308/6539/16, від 24 червня 2020 року в справі № 309/1158/18, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, від 20 січня 2021 року в справі № 214/3899/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Апеляційний суд здійснив переоцінку встановлених судом першої інстанції обставин про фактичне проживання ОСОБА_10 у спірному будинку.

Помилковими є висновки апеляційного суду про те, що вони як батьки не є членами сім'ї позивача та проживають у будинку без згоди його власника. Вони продовжують сплачувати комунальні послуги за утримання спірного будинку та здійснюють догляд за ним. Разом з ними у житлі проживає дочка ОСОБА_1 від першого шлюбу ОСОБА_17 , 2009 року народження, яка повністю перебуває на їх утриманні та вихованні.

Спірний будинок є єдиним їх житлом, в якому вони прожили все життя.

Апеляційний суд безпідставно прийняв нові докази від позивача на стадії апеляційного перегляду належним чином не мотивуючи наявність підстав для їх прийняття. Та обставина, що ОСОБА_11 відчужила недобудовані квартири на користь своєї дочки, не впливає на вирішення спору про виселення по суті.

Суд першої інстанції правильно встановив відсутність порушення прав позивача виходячи з підстав позову та встановлених обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року відкрито касаційне

провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_12 та витребувано її матеріали зі Свалявського районного суду Закарпатської області..

11 квітня 2025 року справа № 306/123/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_10 , ОСОБА_18 .

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року зупинено дію та виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

ОСОБА_1 направила відзиви на касаційні скарги ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в яких просила залишити їх без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Також просила поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_12 та надала докази на підтвердження направлення сторонам його копії.

Зважаючи на положення частини другої статті 127 ЦПК України, Верховний Суд вважає за можливе продовжити ОСОБА_1 строк для подачі відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_8 .

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 15 грудня 2004 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_19 .

Як вбачається з відповіді Полянської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області № 252/03-05 від 15 лютого 2022 року, згідно записів погосподарської книги №3, номер об`єкта погосподарського обліку НОМЕР_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_8 не зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживають за такою адресою. ОСОБА_7 зареєстрована у вищевказаному будинку.

Встановлено, що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 є батьками позивача ОСОБА_1 та проживають у спірному будинку з 1986 року.

ОСОБА_7 є дружиною брата позивача ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , була вселена до будинку у 2009 році та проживає у ньому разом з дітьми ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є племінниками позивача.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, спір виник між ОСОБА_1 та її батьками ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , а також дружиною покійного рідного брата ОСОБА_12 , які користуються спірним будинком та проживають у ньому.

Суди встановили, що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 проживають у будинку АДРЕСА_1 з 1986 року, а ОСОБА_12 - з 2009 року, була вселена у будинок як дружина рідного брата позивача ОСОБА_10 .

Позивач просила усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом виселення з неї відповідача, посилаючись на те, що відповідачі не є членами її сім`ї та чинять їй перешкоди у користуванні своєю власністю.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 не надала належні та достатні докази вчинення відповідачами дій, які створюють перешкоди у користуванні нею спірним житлом, наявності підстав, передбачених ЖК України, для їх виселення з вказаної нерухомості, зокрема того, що відповідачі роблять неможливим її проживання в будинку та систематично вчиняють щодо неї домашнє насильство.

Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахувавши тривалість проживання відповідачів у спірному житлі, перевіривши доводи позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням відповідачів на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та належним чином дослідивши, чи відповідає припинення права користування відповідачами спірним будинком необхідності захисту права власника, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи те, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції й залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 задовольнити.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року скасувати, рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 серпня 2024 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:М. Є. Червинська І. О. Дундар А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко М. Ю. Тітов