П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року м. Київ

Справа №138/1781/22

Апеляційне провадження №22-ц/824/4517/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Марфіної Н.В. 17 жовтня 2024 року у м. Києві, повний текст рішення складений 17 жовтня 2024 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 01 квітня 2013 року у загальному розмірі 59160,65 грн, а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим підписала заяву №б/н від 01 квітня 2013 року, згідно якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України і відповідно формулярами та стандартними формами є «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи Банку». Позивач вказує, що підписаною заявою відповідача підтверджується факт повного інформування останнього про умови кредитування в банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовій формі. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на положення ст.ст. 207, 638 ЦК України, а також вказує, що свідченням визнання відповідачем угоди є факт користування картковим рахунком та використання кредитних коштів, що відповідає положенням ч. 2 ст. 642 ЦК України. Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитним коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 12 липня 2022 року має заборгованість у розмірі 59160,65 грн, з яких: 49912,47 грн - заборгованість за тілом кредиту; 9248,18 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Ухвалою Могилів - Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 серпня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Заочним рішенням від 05 грудня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 01 квітня 2013 року в розмірі 59160, 65 грн, з яких: 49912,47 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9248,18 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Могилів - Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2024 року, скасовано заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2022 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано до Дніпровського районного суду міста Києва у зв`язку з непідсудністю справи Могилів-Подільському міськрайонному суду Вінницької області.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 01 квітня 2013 року у загальному розмірі 10412, 75 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові втрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 436,68 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем неправомірно нараховано суму боргу з урахуванням грошових коштів, які були списані з особового рахунку відповідача у розмірі 40775,00 грн, а також відсотків, які нараховані на несанкціоновану суму, оскільки вина ОСОБА_1 у вчиненні транзакції із списання вказаної суми не доведена. Таким чином, враховуючи що відповідач після 21 жовтня 2021 року надалі користувалась кредитними коштами, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню грошова сума у розмірі 9137,47 грн заборгованості за тілом кредиту.

Суд також вказав на те, що позивач здійснив розрахунок відсотків з 01 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року виходячи з відсоткової ставки у розмірі 3.5 %, а з 01 квітня 2022 року по 31 травня 2022 рік виходячи з відсоткової ставки у розмірі 1.7%. Однак, позивач неправомірно здійснив нарахування таких відсотків на суму 49912,47 грн, а тому суд навів власний розрахунок відсотків виходячи з суми боргу у розмірі 9137,47 грн, та який складає 1275,28 грн.

Не погодилось з вказаним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк», представником Банку подано апеляційну скаргу, в якій вона вказує на те, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та за неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи.

Представник вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що із заявою з повідомленням про шахрайство ОСОБА_1 звернулась до Банку лише 26 жовтня 2021 року, тобто через 5 днів від дати вчинення спірної транзакції. В свою чергу, негайність звернення клієнта до Банку має значення в судовій практиці Верховного Суду , зокрема у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі №686/17744/21, якою обгрунтовано законність відмови у задоволенні вимог до Банку у зв`язку з відсутністю доказів негайного звернення позивача до Банку з повідомленням про втрату електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.

Факт не звернення до Банку «негайно», як того вимагає закон, узгоджується також з тим, що до поліції відповідач звернулась 21 жовтня 2021 року, а до Банку лише 26 жовтня 2021 року, що вказує на факт обізнаності зі спірною транзакцією ще в день її вчинення.

Представник банку також зазначає, що спірна транзакція була проведена з повним введенням реквізитів карток і кодом з смс повідомлення, яке надійшло на фінансовий номер відповідача і який та продиктувала шахраям при телефонній розмові.

Доказом спілкування відповідача із шахраями - є витяг з ЄРДР, який міститься в матеріалах справи, та в якому зазначено, що «21 жовтня 2021 року до Солом`янського УП ГУНП в м. Києві звернулась ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повідомила про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , приблизно о 16.30 год, невстановлена особа, яка представилась співробітником ПриватБанку, шляхом обману заволоділа грошовими коштами у сумі 40300,00 грн».

При цьому, з боку відповідача єдиним доказом є слова про те, що вона не вчиняла цю транзакцію і не розголошувала дані.

Таким чином, безспірним доказом розголошення позичальником інформації для вчинення спірної транзакції, є витяг з ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, де саме зазначається про факт введення в оману з боку шахраїв по відношенню до відповідача в телефонній розмові і як наслідок заволодіння грошима.

Судом першої інстанції не зазначена жодна норма закону відповідно до якої Банк має нести відповідальність за протиправні дії третіх осіб, які шляхом зловживання довіри заволоділи коштами відповідача. Наразі рішення суду збитки від здійснення спірної транзакції фактично покладено на Банк. В свою чергу, представник Банку вважає, що відновлення прав відповідача має здійснюватись в кримінальному процесі з осіб, винних у скоєні кримінального правопорушення.

На підставі викладеного, представник Банку просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог (стягнення тіла в розмірі - 40775,00 грн та відсотків в розмірі - 7972,90 грн) та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Також не погодилась із вказаним рішенням суду відповідач ОСОБА_1 , нею подана апеляційна скарга, в якій вона вказує на те, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та за неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи.

Відповідач зазначає, що жодних кредитних коштів не отримувала та не відкривала кредитного рахунку, оскільки нею був відкритий лише поточний рахунок для надання банківських послуг від 01 квітня 2013 року. Вказує, що у анкеті-заяві від 01 квітня 2013 року не встановлено відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення грошового зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Вказана анкета-заява містить лише анкетні дані позивача, її контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність, однак не містить відомостей про розмір кредитних коштів, а не містить умов про нарахування відсотків та їх стягнення.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», мають мінливий характер, а тому не можуть бути складовою кредитного договору, а також не підписані та не визнаються відповідачем.

Матеріали справи також не містять жодних доказів на підтвердження видачі позивачем відповідачу кредитної картки, та розміру наданого кредиту.

Зазначає, що позивачем не надано виписку про те, що відповідач користувалась кредитною карткою, здійснювала розрахунки, перекази коштів та ін. В свою чергу, саме виписка є первинним документом. Розрахунок заборгованості не є первинним документом, а отже не є належним доказом існування боргу.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитом, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За таких обставин вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», відповідач зазначає, що доводи апеляційної скарги Банку про те, що спірні операції були здійсненні із введенням особистої інформації та контрольної інформації, відповідальність за схороність якої несе клієнт, висновків суду першої інстанції не спростовують. Позивач не надав доказів, що відповідач оголосила інформацію про персональні дані третім особам. Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленою особою грошовими коштами із використанням карткового рахунку, відкритого на ім`я відповідача, не є підставою для задоволення позову. Списання грошових коштів з карткового рахунку відповідача відбулося не за її волею, відтак вона не повинна нести відповідальність за такі операції.

На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу Банку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення відповідно до апеляційної скарги відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник банку не погоджується з доводи апеляційної скарги та вказує, що наявність кредитних відносин між ними та відповідачем ОСОБА_1 виникла і існує в силу наявності договору про банківське обслуговування та в силу використання відповідачем не власних, а запозичених коштів з банківського рахунку відповідно до ст. 1069 ЦК України.

Обставини незаконності рішення суду першої інстанції в частині безпідставного виключення транзакції відповідача від 21 жовтня 2021 року на суму 40775,00 грн з обсягу тіла кредиту, належного до повернення викладені в апеляційній скарзі Банку.

Посилання відповідача про недоведеність факту отримання коштів спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а саме випискою по рахунку, яка є доказом на підтвердження суми отриманого кредиту та факту його використання відповідачем шляхом проведення ряду транзакцій по картці.

На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення відповідно до апеляційної скарги Банку.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 01 квітня 2013 року відповідач ОСОБА_1 підписала Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», відповідно до якої погодилась, що вказана заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складають між сторонами Договір про надання банківських послуг, а також те, що вона зобов`язується виконувати зазначені умови та правила надання банківських послуг /а.с.35/.

Відповідно до наданої позивачем виписки з карткового рахунку банк відкрив відповідачу картковий рахунок та видав кредитну картку, якою остання користувалась, здійснюючи відповідні платежі /а.с. 19-32/.

Згідно із розрахунком заборгованості, наданого АТ КБ «ПриватБанк», відповідач станом на 12 липня 2022 року має заборгованість за договором від 01 квітня 2013 року у розмірі 59160,65, з яких 491912,47 грн - заборгованість за кредитом, 9248,18 грн - заборгованість за простроченими відсотками /а.с. 7-18/.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , за період з 01 квітня 2013 року по 06 січня 2022 року, сума наданого кредитного ліміту збільшилася до 50000,00 грн /а.с. 33/.

Відповідно до довідки наданої позивачем вбачається, що ОСОБА_1 за договором банківського обслуговування б/н були надані кредитні картки «Універсальна» та «Універсальна GOLD» /а.с. 34/.

До позовної заяви позивачем долучено копія Паспорту споживчого кредиту від 27 жовтня 2021 року, із застереженням про чинність та актуальність інформації до 27 жовтня 2041 року. Вказаний паспорт споживчого кредиту не містить підпису ОСОБА_1 /а.с. 36-40/.

Представником позивача до матеріалів справи також було додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна», 30 днів пільгового періоду; «Універсальна», 55 днів пільгового періоду; «Універсальна CONTRACT»; «Універсальна GOLD» /а.с. 41/

До позову банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг /а.с. 42-73/.

Також представником позивача до позовної заяви долучено копію паспорту ОСОБА_1 /а.с. 76,77/.

З виписки з особового рахунку відповідача за період з 01 квітня 2013 року по 01 червня 2022 року вбачається, що 21 жовтня 2021 року відбулося списання коштів в розмірі 40775,00 грн /а.с. 19/.

21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 зверталась до Національної поліції України у зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження №0003486, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудового розслідування, та в якому зазначено, що 21 жовтня 2021 року до Солом`янського УП ГУНП в м. Києві звернулась ОСОБА_1 та повідомила про те, що що за адресою: АДРЕСА_1 , приблизно о 16.30 год. невстановлена особа, яка представилась співробітником ПриватБанку, шляхом обману заволоділа грошовими коштами у сумі 40300,00 грн /т.2 а.с. 53/.

26 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою в якій повідомила, що 21 жовтня 2021 року з її банківської картки Універсальна шахрайським способом було знято кошти в сумі 40775,00 грн. Після цього з відповідними заявами вона звернулась до Національної поліції та Кіберполіції. В зв`язку з викладеним, просила Банк не нараховувати їй штрафні санкції та знімати кошти з будь-якої її банківської картки, так як вона не користується знятими з її банківської картки Універсальна коштами в сумі 40775,00 грн /т.2 а.с. 52/.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказувала, що 21 жовтня 2021 року отримала інформацію про те, що з її рахунку були зняті кошти у розмірі 40775,00 грн, після чого відповідачка звернулась до відповідного відділення АТ КБ «Приватбанк» та повідомила, що з карткового рахунку невідомою особою і у невідомий їй спосіб були списані кошти. На це представник банку повідомив, що з цією інформацією потрібно звертатись до органів поліції. Так, відповідачка звернулась до Національної поліції України з заявою та повідомила про шахрайські дії невідомих їй осіб, та за її заявою було відкрито кримінальне провадження №0003486 та внесено його до ЄРДР 21 жовтня 2021 року о 22:15:34.

Також в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 вказувала, що 21 жовтня 2021 року з її рахунку були зняті кошти в розмірі 40775,00 грн, після чого вона 21 жовтня 2021 року зателефонувала на гарячу лінію 3700 АТ КБ «ПриватБанк» для блокування карти, звернулась до відділення позивача та повідомила, що з її рахунку невідомою особою та у невідомий їй спосіб були списані кошти.

В матеріалах справи міститься лист адресований АТ КБ «ПриватБанк», в якому відповідач просила надати документальне підтвердження тієї обставини, що вона 21 жовтня 2021 року телефонувала на гарячу лінію 3700 АТ КБ «ПриватБанк» та просила заблокувати її картку /т.2 а.с. 208/.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено:

«відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано:

«користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді

Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено:

«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15».

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 зазначено: «Банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наведених обставин вбачається, що анкета-заява від 01 квітня 2013 року, яка підписана ОСОБА_1 містить анкетні дані останньої, її контактну інформацію. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що відповідач погодилась з тим, що вказана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складають між сторонами Договір про надання банківських послуг, а також те, що вона зобов`язується виконувати зазначені умови та правила надання банківських послуг.

Із довідки наданої позивачем вбачається, що ОСОБА_1 на підставі підписаного договору банківських послуг №б/н отримала кредитні картки «Універсальна» та «Універсальна GOLD».

У довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 міститься інформація про зміну кредитного ліміту, як в сторону зменшення так і в сторону збільшення, зокрема до 50000,00 грн.

На підтвердження того, що відповідач отримувала та користувався кредитними коштами позивачем було надано виписку про рух коштів відповідача ОСОБА_1 за договором № б/н, з якої вбачається, що відповідач користувався коштами наданими позивачем.

У позовній заяві банк посилався на те, що станом на 12 липня 2022 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за договором від 01 квітня 2013 року у розмірі 59160,65 грн, яка складається з 491912,47 грн - заборгованість за кредитом, 9248,18 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 зазначала, що 21 жовтня 2021 року отримала інформацію про те, що з її рахунку були зняті кошти у розмірі 40775,00 грн, після чого відповідачка звернулась до відповідного відділення АТ КБ «ПриватБанк» та повідомила, що з карткового рахунку невідомою особою і у невідомий їй спосіб були списані кошти. На це представник банку повідомив, що з цією інформацією потрібно звертатись до органів поліції. Так, відповідачка звернулась до Національної поліції України з заявою та повідомила про шахрайські дії невідомих їй осіб, та за її заявою було відкрито кримінальне провадження №0003486 та внесено його до ЄРДР 21 жовтня 2021 року о 22:15:34.

Також відповідачка зверталась до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою в якій повідомила позивача про зняття коштів невідомою особою та у невідомий їй спосіб з її карткового рахунку та вимогою не нараховувати штрафні санкції на суму 40775,00 грн, оскільки вона ними не користується.

Суд першої інстанції дійшовши висновку про те, що відповідач не несе відповідальності за здійснення платіжної операції на суму 40775,00 грн, яка утворилася внаслідок списання коштів з її карткового рахунку 21 жовтня 2021 року, керувався тим, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати ці платіжні операції. У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції також прийшов до висновку про те, що позивачем неправомірно було нараховано суму боргу з урахуванням грошових коштів які були списані з особового рахунку відповідача у розмірі 40775,00 грн., а також відсотків, які нараховані на несанкціоновану суму, та врахувавши що відповідач після 21 жовтня 2021 року надалі користувалась кредитними коштами, вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню грошова сума у розмірі 9137,47 грн заборгованості за тілом кредиту.

В апеляційній скарзі банк, зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що із заявою з повідомленням про шахрайство ОСОБА_1 звернулась до Банку лише 26 жовтня 2021 року, тобто через 5 днів від дати вчинення спірної транзакції. Також банк вказував на те, що спірна транзакція була проведена з повним введенням реквізитів карток і кодом з смс повідомлення яке надійшло на фінансовий номер відповідача і який та продиктувала шахраям при телефонній розмові. Доказом спілкування відповідача із шахраями - є витяг з ЄРДР, який міститься в матеріалах справи, та в якому зазначено, що «21 жовтня 2021 року до Солом`янського УП ГУНП в м. Києві звернулась ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повідомила про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , приблизно о 16.30 год, невстановлена особа, яка представилась співробітником ПриватБанку, шляхом обману заволоділа грошовими коштами у сумі 40300,00 грн». Таким чином, безспірним доказом розголошення позичальником інформації для вчинення спірної транзакції, є витяг з ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, де саме зазначається про факт введення в оману з боку шахраїв по відношенню до відповідача в телефонній розмові і як наслідок заволодіння грошима.

Разом з цим, апеляційний суд вважає, що саме банк мав подати беззаперечні докази сприяння відповідачем незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію 21 жовтня 2021 року.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , як споживач діяла швидко та оперативно, вжила усіх визначених заходів, які передбачені в такому випадку щодо доведення її непричетності до здійснення несанкціонованих нею дій зі списання коштів, зокрема, того ж дня повідомила Банк по номеру 3700 про списання коштів з її рахунку та про необхідність блокування її картки, 22 жовтня 2021 року подала заяву до поліції з приводу вчинення шахрайських дій та 26 жовтня 2021 року повідомила Банк, що нею було подано заяву до поліції та просила Банк не нараховувати їй штрафні санкції та не знімати кошти з будь-якої її банківської картки, так як вона не користується знятими з її банківської картки Універсальна коштами в сумі 40775,00 грн.

В свою чергу ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію 21 жовтня 2021 року щодо перерахування з її карткового рахунку грошових коштів на суму 40775,00 грн.

Доводи Банку про те, що суд першої інстанцій не врахував порушення відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого списання коштів з її карткового рахунку, оскільки спірна транзакція була проведена з повним введенням реквізитів карток і кодом з смс повідомлення яке надійшло на фінансовий номер відповідача і який та продиктувала шахраям при телефонній розмові, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження.

Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяла втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач в даному випадку не несе відповідальності за здійснення платіжної операції на суму 40775,00 грн, у зв`язку з чим позивачем неправомірно було нараховано суму боргу з урахуванням вказаних грошових коштів, які були списані з особового рахунку відповідача.

З виписки по рахунку вбачається, що станом на 18 жовтня 2021 року у відповідача ОСОБА_1 існувала заборгованість за тілом кредиту у сумі 6819,05 грн, а після 21 жовтня 2021 року в період з 25 жовтня 2021 року по 06 листопада 2021 року відповідач використала кредитні кошти у загальній сумі 5568,42 грн, що разом становить 12387,47 грн.

У період з 23 жовтня 2021 року по 27 жовтня 2021 року відповідач внесла на картковий рахунок кошти в сумі 3250,00 грн.

Таким чином, заборгованість по тілу кредиту, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 9137,47 грн, як вірно вказав суд першої інстанції.

Щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що позивач здійснив розрахунок відсотків з 01 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року виходячи з відсоткової ставки у розмірі 3.5 %, а з 01 квітня 2022 року по 31 травня 2022 рік виходячи з відсоткової ставки у розмірі 1.7%. Однак, позивач неправомірно здійснив нарахування таких відсотків на суму 49912,47 грн, а тому суд навів власний розрахунок відсотків виходячи з суми боргу у розмірі 9137,47 грн, та який складає 1275,28 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, крім підписаної відповідачем анкети-заяви, позивач надав: Витяг з Умов та правил у ПриватБанку; паспорт споживчого кредиту від 27 жовтня 2021 року із застереженням про чинність та актуальність інформації до 27 жовтня 2041 року, який не містить підпису відповідача; Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна», 30 днів пільгового періоду; «Універсальна», 55 днів пільгового періоду; «Універсальна CONTRACT»; «Універсальна GOLD»; розрахунок заборгованості та виписку по рахунках відповідача.

Витягом з Умов та Правил, що надані банком на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У зв`язку з неодноразовою зміною Умов та Правил, що розміщені на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» (www.privatbank.ua), кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил, які містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01 квітня 2013 року, шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у постанові Верховного Суду від 16 липня 2024 року в справі № 686/9664/21.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 вказано, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Отже, не заслуговують на увагу доводи банку про те, що паспорт споживчого кредиту є невід'ємною складовою частиною спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування. Крім того, паспорт споживчого кредиту від 27 жовтня 2021 року не підписаний відповідачем.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Привал надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони погодили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нарахованими та простроченими процентами за користування кредитом, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України).

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Зважаючи на те, що результатом апеляційного перегляду є скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 1275,28 грн - заборгованість за нарахованими процентами та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, то у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (15%) рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат шляхом зменшення розміру судового збору, який підлягав стягненню з відповідача на користь позивача з 436,68 грн до 372,15 грн.

Оскільки колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу відповідача то їй також підлягають компенсації за рахунок АТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (12%), а саме 78,72 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 1275,28 грн - заборгованість за нарахованими процентами - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року в частині вирішення питання судових витрат змінити, зменшити судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 436,68 грн до 372,15 грн.

В решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 78,72 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Соколова

Судді С.М. Верланов

Н.В. Поліщук