П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Київ

Справа №369/7891/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/12086/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Пінкевич Н.С. 17 квітня 2025 року у м. Київ, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління поліції в Київській області, третя особа: Відділ поліції №4 Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В

У травні 2024 року позивачі звернулись до суду з даним позовом, якому просили:

стягнути з ГУ НП в Київській області шляхом списання з казначейського рахунку державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди, завданої їй особисто глибокими моральними стражданнями повним ігноруванням вимог чинного законодавства і злочинними діями, взаємозв`язаними між собою створенням умов для зупинення, скасування та залишення без виконання судового рішення 3000 євро, які на дату набрання судовим рішення законної сили мають бути конвертовані у національну валюту;

стягнути з ГУ НП в Київській області шляхом списання з казначейського рахунку державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 у відшкодування шкоди, завданої йому особисто глибокими моральними стражданнями повним ігноруванням вимог чинного законодавства і злочинними діями, взаємозв`язаними між собою створенням умов для зупинення, скасування та залишення без виконання судового рішення 3000 євро, які на дату набрання судовим рішення законної сили мають бути конвертовані у національну валюту;

за наслідками судового розгляду постановити окрему ухвалу з направленням її до відповідного правоохоронного органу з приводу ігнорування та залишення без виконання судового рішення, постановленого Києво-Святошинським районним судом Київської області 05 лютого 2024 року у справі №369/32/24.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачами 27 грудня 2023 року подана заява до ВП №4 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч.2, 3 ст.127 КК України. Не пізніше 28 грудня 2023 року їх заява мала бути внесена до ЄРДР. Чого зроблено не було. Тому вони звернулись до суду та ухвалою суду зобов`язано уповноважених осіб ВП №4 Бучанського РУП внести відомості до ЄРДР за їх заявою від 27 грудня 2023 року та розпочати досудове розслідування. Після набрання ухвалою законної сили та її оприлюднення вони набули статусу захищених та уповноважена особа зобов`язана була внести відомості до ЄРДР.

Зазначали, що судове рішення є обов`язковим для виконання. Відповідач, як суб`єкт владних виконавчих повноважень зобов`язаний діяти лише у межах, на підставі та у спосіб, що встановлені Конституцією та Законами. Але відповідач повністю проігнорував судове рішення від 05 лютого 2024 року. Таке діяння відповідача свідчить про повне ігнорування імперативних норм права, вседозволеність, зверхнє ставлення над Народом України, що має наслідком порушення охоронюваних державою цінностей таких як повага до людської гідності та право на судовий захист, що встановлено імперативною рівністю перед законом і судом.

Вони за своїм правовим, юридичним та соціальним статусом є громадянами України. Людина, її життя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Натомість відповідач так організував роботу ВП №4, що останні повністю проігнорували імперативні приписи, не внесли відомості та не здійснюють досудове розслідування, чим їм завдано моральної шкоди та стан, до якого їх довів відповідач, за своєю правовою природою, визначеннями та характеристиками прирівнюється до тортур.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління поліції в Київській області, третя особа: Відділ поліції №4 Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про відшкодування шкоди.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами факт завдання їм моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями посадових осіб ВП №4 Бучанського РУП ГУ НП України в Київській області, про які вказано у позові та настанням шкоди. В цілому, позивачі вказували загальні вислови щодо отримання моральної шкоди, без будь-якої конкретизацією щодо обставин, які стосувались саме позивачів.

Суд звернув увагу, що сама по собі констатація факту неналежного розгляду заяви позивачів не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за обставин цієї справи у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством, їх права поновлено, шляхом постановлення слідчим суддею ухвали про зобов`язання внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та внесенням слідчим 24 квітня 2024 року відомостей за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000097.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції вказав на те, що сам факт задоволення слідчим суддею скарги позивачів на бездіяльність службових осіб та зобов`язання службових осіб виконати вимоги частини першої статті 214 КПК України щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивачів про злочин не свідчить про завдання їм моральної шкоди.

Не погодились із вказаним судовим рішенням позивачі, ними подана апеляційна скарга, в якій зазначається, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права, та за неповного з`ясування обставин справи, що призвело до порушення прав позивачів на справедливий розгляд справи.

Позивачі зазначають, що судом було прийнято до уваги повторний відзив відповідача на позовну заяву, що є порушенням норм процесуального права, а тому суд першої інстанції не мав право надавати оцінку вказаним доказам (відзиву), оскільки вони були подані поза межами встановлених процесуальних строків.

На підставі викладеного, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Національної поліції в Київській області вказує на те, що вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. Позивачі не надали доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

Представник також вказує на те, що ухвала Києва-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року у справі №369/32/24 є виконаною в повному обсязі, відтак відсутній предмет спору у даній справі.

Також зазначає, що сама по собі констатація факту неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не може слугувати єдиною та достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки в даному випадку їх права були ефективно поновлені в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством.

На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник Головного управління Національної поліції в Київській області - Мєзєс О.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги сторони позивача, підтримала доводи наведені ними у відзиві на апеляційну скаргу, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивачі поломлені про розгляд справи засобами поштового зв`язку і за даними поштового відділення судове повідомлення отримано ними 25 липня 2025 року. В день судового розгляду на електронну пошту надійшла сканована копія листа від імені позивача ОСОБА_1 з клопотанням про відкладення розгляду справи, проте це звернення не підписано електронним цифровим підписом, подано не через систему «Електронний суд», що унеможливлює ідентифікацію особи, що здійснила таке звернення.

Державна казначейська служба України повідомлена через електронний кабінет в системі «Електронний суд». Причини неявки представника в судове засідання апеляційного не повідомили.

В порядку визначеному, ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи всіх апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до ВП №4 Бучанського РУП ГУНП в Київської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке згідно з талоном-повідомленням єдиного обліку № 055563 було зареєстровано під № 8551 від 27 грудня 2023 року.

У зв`язку з чим, дізнавачем СД ВП №4 Бучанського РУП ГУНП в Київській області капітаном поліції Шматюк А.І. 27 грудня 2023 року о 17:00 год. було складено протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення.

Однак, станом на дату звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , до суду зі скаргою, а саме 03 січня 2024 року, їх не було повідомлено про розгляд заяви та внесення відомостей до ЄРДР.

Вказана обставина встановлена ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року справі № 369/32/24, якою зобов`язано уповноважених осіб ВП №4 Бучанського РУП ГУНП в Київській області внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 27 грудня 2023 року, яка згідно з талоном повідомленням єдиного обліку №055563 була зареєстрована в ВП №4 Бучанського РУП ГУНП в Київській області за №8551 та розпочати досудове розслідування. /а.с.10/

Дана ухвала надійшла до ВП №4 Бучанського РУП ГУНП в Київській області 24 квітня 2024 року та того ж дня відомості про те, що 27 грудня 2023 року невстановлена особа за адресою с. Білогородка Бучанського району Київської області погрожувала заявниці, внесені до ЄРДР №0000097 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, що підтверджено листом сектору дізнання ГУНП в Київській області від 23 серпня 2024 року та витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. /а.с.85/

В ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 лютого 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 цієї постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справа № 641/8857/17 (пункт 63)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

В силу ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З наведених обставин справи вбачається, що позивачі пов`язували завдання їм моральних страждань із неналежним, на їх думку, розглядом Відділом поліції №4 Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області їх заяви про вчинення кримінального правопорушення та невнесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у встановлені законодавством терміни.

Суд першої інстанції встановив, що сама по собі констатація факту неналежного розгляду заяви позивачів не свідчить про доведеність спричинення моральної шкоди позивачам та порушення їх прав тривалістю проведення слідчих дій.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими, повністю підтверджуються доказами у справі, а висновок суду про відсутність складу цивільного правопорушення, та наявності підстав для притягнення держави до відповідальності за завдану позивачам шкоду відповідає таким обставинам та вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачам моральну шкоду було завдано протиправною бездіяльністю, а тому вони мають гарантоване державою право на відшкодування відхиляються апеляційним судом з огляду на те, позивачі, звертаючись до суду зі скаргою в межах кримінального провадження, реалізовували свої права прямо передбачені нормами КПК України.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.

Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої. Таким чином встановлення судовим рішення обставини несвоєчасного внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань даних про заяву позивачів не свідчить про наявність вини та завдання цим моральної шкоди позивачам, діями або бездіяльністю працівників органу досудового розслідування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачами не надано належних та допустимих доказів наявності моральної шкоди, в чому вона полягає, доказів на підтвердження винної поведінки відповідача під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, які б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативними наслідками для позивача.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачі не довели належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами існування одночасно трьох умов: неправомірних дій органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які є необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у спосіб відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи встановлене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість чи обов`язок скасування або зміни судового рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому керуючись ст. 375 ЦПК України, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року.