У Х В А Л А

17 вересня 2025 року м. Київ

Справа №753/1301/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1970/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Каліушка Ф.А. 30 травня 2024 року у м. Київ, повний текст рішення був складений 20 червня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист гідності, честі та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист гідності, честі та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, у якому просив суд:

визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у дописі на персональній сторінці профілю користувача соціальної мережі «Facebook» ОСОБА_1 в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 «..ОСОБА_2, які пов`язані з РФ.», «..проросійських політиків..»;

зобов`язати ОСОБА_1 протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту вступу рішення в законну силу, опублікувати на персональній сторінці профілю користувача соціальної мережі «Facebook» ОСОБА_3 (адреса в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_3 спростування під заголовком «СПРОСТУВАННЯ» наступного змісту: «Інформація поширена мною, ОСОБА_1 , про ОСОБА_2 , що міститься у моєму дописі від ІНФОРМАЦІЯ_1 , розміщеному за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що ОСОБА_4 , пов`язаний з РФ та є проросійським політиком є недостовірною та не відповідає дійсності»;

зобов`язати ОСОБА_1 протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту вступу рішення в законну силу видалити допис з недостовірною інформацією про ОСОБА_2 , розміщений 02 січня 2024 року на персональній сторінці профілю користувача соціальної мережі «Facebook» ОСОБА_1 за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 70000 (сімдесят тисяч) грн, 4500 (чотири тисячі п`ятсот) грн 00 коп. витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги та 3633 (три тисячі шістсот тридцять три гривні) 60 копійок витрат на судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці профілю користувача соціальної мережі «Facebook» ОСОБА_3 за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 було розміщено допис, в якому поширено інформацію про ОСОБА_2 : «На словах борються з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , деркачем, ОСОБА_8 , ОСОБА_2, які пов`язані з РФ. А на ділі санкцій нема і майно у проросійських політиків не забирають

В дописі ОСОБА_1 , розміщеному на веб-сайті Facebook вказується прізвище « ОСОБА_9 », що свідчить про поширення інформації про позивача.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказував, що поширена відповідачем інформаціє є недостовірною, дискредитує позивача, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки формує в українському суспільстві негативне сприйняття позивача, як особи, яка пов`язана з РФ - країною, що розв`язала повномасштабну військову агресію проти України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист гідності, честі та ділової репутації, спростування недостовірної інформації - задоволено.

Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 , інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у дописі на персональній сторінці профілю користувача соціальної мережі «Facebook» ОСОБА_1 за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 «..ОСОБА_2, які пов`язані з РФ.», «..проросійських політиків..».

Зобов`язано ОСОБА_1 протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту вступу рішення в законну силу, опублікувати на персональній сторінці профілю користувача соціальної мережі «Facebook» ОСОБА_3 спростування під заголовком «СПРОСТУВАННЯ» наступного змісту: «Інформація поширена мною, ОСОБА_1 , про ОСОБА_2 , що міститься у моєму дописі від 02 січня 2024 року, розміщеному за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що ОСОБА_4 , пов`язаний з РФ та є проросійським політиком є недостовірною та не відповідає дійсності».

Зобов`язано ОСОБА_1 протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту вступу рішення в законну силу видалити допис з недостовірною інформацією про ОСОБА_2 , розміщений 02 січня 2024 р. на персональній сторінці профілю користувача соціальної мережі «Facebook» ОСОБА_1 за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп. витрат на судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 70000 (сімдесят тисяч) грн. та 4500 (чотири тисячі п`ятсот) грн витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги..

Рішення суду мотивоване тим, що поширена інформація: «..ОСОБА_2, які пов`язані з РФ.», «..проросійських політиків..», є недостовірною, негативною, порушує особисті немайнові права позивача, тому порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом її спростування, згідно з визначеним ст. 277 ЦК України порядком.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням відповідач, представником подана апеляційна скарга в якій він зазначає, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, та неповного з`ясування обставин справи.

Представник відповідача вказує на те, що судом першої інстанції було здійснено неправильне тлумачення слів «пов`язаний» та «проросійських політиків», які вжиті в оспорюваних словосполученнях, а також не досліджено та не встановлено, що зазначені слова вжиті відповідачем за наявності на те обґрунтованих передумов та достатньої публічної інформації щодо особи позивача. Також представник відповідача вказує на те, що оспорювані словосполучення є виключно оціночними судженнями, оскільки відповідач надав власну оцінку вже наявній раніше поширеній іншим користувачем у соціальній мережі Facebook інформації. Натомість позивачем жодним чином не обґрунтовано та не доведено, а також судом у рішенні не мотивовано, яким чином з оспорюваних словосполучень випливає висновок щодо вчинення позивачем кримінальних правопорушень.

Враховуючи значний обсяг інформації про позивача в медіа, яка є подібною за змістом до тієї, що є предметом даного спору, суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права, неправильно визначив критерії допустимої критики позивача та помилково встановив, що оспорювані словосполучення вийшли за межі цих критеріїв.

Предметом доказування у даній справі не є вчинення чи не вчинення позивачем кримінальних правопорушень, а є обставини недоведеності спірної інформації та порушення такою інформацією прав позивача. Однак, спірна інформація жодним чином не стосується звинувачення або причетності ОСОБА_2 до вчинення кримінальних правопорушень.

Представник відповідача також вказує на те, що стягнутий судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу є непропорційним та неспівмірним зі складністю справи та часом, який був об`єктивно необхідний для надання позивачу правової допомоги у даній справі. Позивачем також не було надано доказів реально витраченого на надання правової допомоги часу.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Відмовити в стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат пов`язаних із розглядом справи. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача вказує на те, що доводи наведені в апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись в порядку визначеному процесуальним законом.

04 квітня 2025 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Жук Ю.М., в якій він повідомив про дострокове припинення за взаємною згодою сторін Договору про надання професійної правничої допомоги № 15/2021 від 20 квітня 2021 року. /т.3 а.с.13-14/.

04 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача - адвокат Косіонова Г.В. подала заяву про припинення повноважень представника, посилаючись на трагічні події, які стались з позивачем.

В порядку ч.ч. 4,5 ст. 269 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, 02 січня 2024 року на сторінці профілю користувача соціальної мережі «Facebook» ОСОБА_3 за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 було розміщено допис: « ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , деркачем, ОСОБА_8 , ОСОБА_2, які пов`язані з РФ. А на ділі санкцій нема і майно у проросійських політиків не забирають». /т.1 а.с.34/

Факт поширення інформації підтверджуються Звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 02 січня 2024 року № 1/2024-ЗВ, складеним Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес». /т.1 а.с.40-49/

В матеріалах справи наявні дані про: набуття ОСОБА_2 повноважень народного депутата України 25 травня 2006 року, 26 листопада 2007 року та їх припинення 15 червня 2007 року та 16 квітня 2010 року; призначення А. Портнова заступником Глави Адміністрації Президента України, указом Президента України від 16 квітня 2010 року; призначення ОСОБА_10 радником Президента України, указом від 16 січня 2013 року; призначення ОСОБА_10 Першим заступником Глави Адміністрації Президента України, указом від 24 січня 2014 року; обрання ІІІ Всеукраїнським з`їздом представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установи ОСОБА_2 членом Вищої ради юстиції 30 травня 2009 року; наявності у ОСОБА_2 права на заняття адвокатською діяльністю з 2002 року, яке було поновлено з 03 листопада 2014 року./т.1 а.с.64-76/

Національна поліція України в листі від 19 червня 2023 року про розгляд адвокатського запиту повідомила, що станом на16 червня 2023 року за даними інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ЄІС МВС, ОСОБА_11 , на території України до кримінальної відповідальності не притягується, засудженим не значиться та в розшуку не перебуває /т.1 а.с.61/

Головне слідче управління Служби безпеки України в листі від 15 червня 2025 року адресованому адвокату М.Паріновій, вказала, що за даними Реєстру станом на 15 червня 2023 року досудове розслідування у кримінальних провадженнях за підозрою ОСОБА_2 слідчими СБ України не здійснюється. /т.1 а.с.62/

Офіс Генерального прокурора в листі від 30 серпня 2023 року адресованому адвокату М.Паріновій, вказала, що за даними Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 28 серпня 2023 року кримінальні провадження, у яких здійснюється досудове розслідування стосовно ОСОБА_2 та у яких він перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого, не встановлені. /т.1 а.с.63/

Також в матеріалах справи наявні публікації з мережі Інтернет щодо ОСОБА_2 /т.1 а.с.124-148/

За відкритими інформаційними даними Міністерство закордонних справ України отримало офіційну інформацію про факт вбивства ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Мадрид Іспанія. Про ці обставини повідомила апеляційний суд і представник ОСОБА_10 - адвокат Косіонова Г.В., як про підставу припинення її повноважень як представника.

В порядку визначеному п. 7 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Виходячи з вказаних положень процесуального закону, обставини смерті фізичної особи - сторони у спорі на стадії апеляційного перегляді справи, не є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі, а ставляться у залежність від законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції. А тому апеляційний суд має здійснити оцінку рішення суду першої інстанції.

Правовідносини, що предметом спору у цій справі стосуються захисту честі і гідності позивача та спростування недостовірної інформації, тобто стосуються немайнових прав позивача і, відповідно, не передбачають правонаступництва.

Національне законодавство України містить наступні положення щодо захисту честі і гідності фізичної особи.

Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах.

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч.4 цієї статті).

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

А відповідно до ч.1 ст.30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч. 2 ст. 30 цього Закону).

В рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, п. 42).

Суд також звернув увагу на те, що повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (статі 3, 4, 6 Декларації).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави стверджувати, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції»). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Суб`єктивні думки і погляди відповідно до національного законодавства України, положень Конвенції, з урахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню.

Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 203/360/20, від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20, від 05 квітня 2023 року у справі № 760/23818/20 та інших.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення та вже усталену судову практику міжнародних та національних судів, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної чи юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Також судам слід враховувати, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач у справі тривалий час займав високі державні посади та був публічною особою. Відповідачем в соціальній мережі «Facebook», на власній сторінці був здійснений допис, який складається з двох речень і містить зазначення прізвища позивача.

Судом першої інстанції вказано на те, що поширена відповідачем інформація виходить за межі прийнятної для публічної особи критики і не є оціночними судженнями відповідача, а є констатацією фактів про пов`язаність позивача з РФ, проросійську діяльність, і відповідно можливу причетність до порушення позивачем законодавства, які можуть і мають бути доведені належними доказам

Апеляційний суд не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції. Так, опублікована відповідачем спірна інформація складається лише з двох речень. У першому реченні, прізвище позивача містить в переліку з іншими особами, і відповідачем вказано пов`язаність цих осіб з РФ. У другому реченні вказано: «А на ділі санкцій нема і майно у проросійських політиків не забирають».

З урахуванням характеру викладу інформації, як допису, її обсягу та змісту, вказану інформацію не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. З огляду на характер мовно-стилістичних засобів, вказана інформація не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані. За своїм змістом така інформація є не що іншим, як оціночними судженнями.

Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.

Врахувавши зміст спірної інформації, встановлені обставини у справі, зокрема належність позивача до числа публічних осіб, контекст поширеної інформації, апеляційний дійшов висновку, що спірна інформація щодо позивача є не фактичним твердженням, а оціночним судженням відповідача, відображає його суб`єктивні думки засновані на особистому сприйнятті певних подій та їх власній оцінці.

Таким чином, установивши, що вжиті в оскаржуваній публікації відповідачем висловлювання щодо позивача відображають лише власну оцінку реальних подій, висловлену у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, а тому не є недостовірною інформацією, що відповідно до статті 277 ЦК України підлягає спростуванню. А тому суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, в порядку визначеному ст.141 ЦПК України, відсутні і підстави для компенсації позивачеві понесених ним судових витрат.

А отже рішення суду першої інстанції не можна вважати ухваленим у відповідності до вимог чинного законодавства, внаслідок чого наявні, визначені ст. 376 ЦПК України, підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Проте враховуючи встановлені обставини смерті позивача, відсутність правонаступництва у спірних правовідносинах, в порядку визначеному ст. 377 ЦПК України, провадження у справі підлягає до закриття апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 255, 377 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року - скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист гідності, честі та ділової репутації, спростування недостовірної інформації - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук