ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 598/950/24Головуючий у 1-й інстанції Гудима І.В.
Провадження № 22-ц/817/642/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

секретар - Гичко К.С.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Братівника І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Братівника Ігоря Васильовича на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 4 квітня 2025 року, ухвалене суддею Гудимою І.В. у цивільній справі №598/950/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Збаразька державна нотаріальна контора Тернопільської області, державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Збаразька міська рада Тернопільської області, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 право власності на:

-земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2514 га, що розташована по АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №066473 від 02.12.2008 року;

-земельну ділянку, площею 0,1827 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №066471 від 02.12.2008 року;

-1/16 частку у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на все належне їй майно, включаючи вищенаведені земельні ділянки. За життя ОСОБА_4 було складено три заповіти:

- від 17 грудня 1999 року, яким ОСОБА_4 заповіла все належне їй майно своєму онуку позивачу ОСОБА_1 ;

- від 30 травня 2013 року, яким ОСОБА_4 розпорядилася частиною житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , а також частиною земельної ділянки площею 0,25 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:001:0136;

- від 07 серпня 2013 року, яким ОСОБА_4 заповіла трьом спадкоємцям ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у рівних частках таке майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 , а також в рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0136.

Позивач вважає, що майно, на яке він просить визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом, складеним у 1999 році, не охоплювалось заповітами від 30 травня 2013 року та від 7 серпня 2013 року, тому за заповітом від 17 грудня 1999 року належить йому.

Проте, постановою державного нотаріуса Збаразької державної нотаріальної контори Тернопільської області Аббасова Е.І. №85/02-31 від 29 березня 2024 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з мотивів, що заповіт від 17 грудня 1999 року є скасованим. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з вимогою про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом від 17 грудня 1999 року.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 4 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Братівник І.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити рішення, яким позов задовольнити. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно дійшов висновку, що заповіт від 07 серпня 2013 року повністю скасував заповіт від 17 грудня 1999 року, хоча останній заповіт охоплює лише конкретні об`єкти, а тому заповіт 1999 року продовжує діяти щодо іншого спадкового майна. Також суд не врахував того, що новий заповіт скасовує попередній лише в тій частині, де їхні положення суперечать одне одному, внаслідок цього суд неправильно визначив обсяг спадкового майна, що призвело до необґрунтованого позбавлення ОСОБА_1 права на спадкування. Суд прийняв до уваги не обставини, встановлені судовим рішенням, а правову оцінку, надану Тернопільським апеляційним судом у постанові від 15 лютого 2024 року.

У відзиві ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін. Вказує, що заповіти від 30 травня 2013 року та від 7 серпня 2013 року зменшують обсяг спадкової маси порівняно із заповітом від 17 грудня 1999 року і стосуються майна, охопленого першим заповітом. Доводи апеляційної скарги про те, що постанова Тернопільського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року, на яку посилався суд першої інстанції, не містить встановлених преюдиційних фактів, є необґрунтованими, оскільки ґрунтуються на власному тлумаченні скаржником норм законодавства.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Братівника І.В., який доводи апеляційної скарги підтримав, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи.

17 грудня 1999 року ОСОБА_4 склала заповіт №130/2018, посвідчений секретарем виконкому Максимівської сільської ради Збаразького району Сулік І.Д, зареєстрований в реєстрі за №291, яким вона все своє майно заповіла своєму внукові ОСОБА_1 .

30 травня 2013 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким вона заповіла одну житлову кімнату належного їй житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , та одну другу частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №195548 за кадастровим номером :01:002:0136, ОСОБА_3 . Даний заповіт посвідчений секретарем виконкому Максимівської сільської ради Збаразького району Кінь О.М, зареєстрованого в реєстрі за №123, що підтверджується копією заповіту.

7 серпня 2013 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким вона заповіла житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожному. Також заповіла земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №195548 за кадастровим номером :01:002:0136 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожному. Даний заповіт посвідчений секретарем виконкому Максимівської сільської ради Збаразького району Кінь О.М, зареєстрований в реєстрі за №150, що підтверджується копією заповіту, оригінал якого знаходиться при спадковій справі №130/2018.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Максимівка Збаразького району Тернопільської області, про що 25 квітня 2018 року складено відповідний актовий запис про смерть за №3, що стверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 25 квітня 2018 року Максимівською сільською радою Збаразького району Тернопільської області.

Крім вказаного у заповітах майна, на день смерті ОСОБА_4 належали:

- земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2514 га, кадастровий номер земельної ділянки :02: 001:0071, розташована в с.Максимівка, Збаразького району Тернопільської області, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №066473 від 02.12.2008 року;

- земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1827 га, кадастровий номер2:001:0069, розташована по АДРЕСА_1 , згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серіяї ЯЗ №066471 від 02.12.2008;

- 1/16 частка житлового будинку в АДРЕСА_2 , що підтверджується повідомленням №395, виданим 15.10.2019 року Збаразьким РК БТІ, довідкою-характеристикою №110, виданою 16.02.2020 року Збаразьким РК БТІ.

16 листопада 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 видано Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - на право власності, по 1/3 частині кожному, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - на право власності, по частині кожному, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,8502 га, що розташована на території Максимівської сільської ради Збаразького району Тернопільської області, кадастровий номер :01:002:0136.

26.03.2024 року та 29.03.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Збаразької державної нотаріальної контори з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 17.12.1999 року після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , а саме на: земельну ділянку площею 0,2514 га, розташовану по АДРЕСА_1 , яка призначена для ведення особистого селянського господарства та належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №066473 від 02.12.2008 року; земельну ділянку площею 0,1827 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1827 га, розташовану по АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №066471 від 02.12.2008 року; 1/16 частки у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_2 .

Постановою державного нотаріуса Збаразької державної нотаріальної контори Аббасова Е.І. про відмову у вчиненні нотаріальної дії №85/02-31 від 29.03.2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 грудня 1999 року, оскільки вказаний заповіт скасовано. При цьому зазначено, що ОСОБА_1 не бажає отримувати свідоцтво про право на спадщину за законом.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року у справі №598/871/20 за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування запису про скасування заповіту встановлено, що заповіти ОСОБА_4 , які складені у травні та серпні 2013 року, суперечать її заповіту від 1999 року в частині розпорядження житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №195548 за кадастровим номером :01:002:0136, та зміною спадкоємців, тому все інше спадкове майно повинно спадкуватися на підставі закону, як частина спадщини, що не охоплена заповітом.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно частини другої-шостої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто.

В постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 369/3186/17 зазначено, що «при складенні заповідачем декількох заповітів може мати місце їх «конкуренція», оскільки необхідно з`ясувати, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно.

Аналіз частини другої та третьої статті 1254 ЦК України дозволяє констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що: по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту; по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт частково суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.

Тлумачення частини третьої статті 1254 ЦК України свідчить, що складення нового заповіту, яким зменшено обсяг спадкової маси, порівняно з попереднім, але не змінено спадкодавця, скасовує попередній заповіт у відповідній частині, оскільки спадкодавець визначив спадкоємця тільки щодо частини спадщини.

Суд першої інстанції встановив, що останні за часом заповіти від 30 травня 2013 року та від 7 серпня 2013 року скасували дію попереднього заповіту від 17 грудня 1999 року, оскільки визначили інший склад спадкоємців та інший обсяг спадкового майна. Відтак, спадкування мало відбуватися саме на підставі цих заповітів.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заповіт від 17 грудня 1999 року зберігає чинність щодо того майна, яке не охоплено заповітами 2013 року (земельна ділянка площею 0,2514 га, земельна ділянка площею 0,1827 га та 1/16 частка будинку по АДРЕСА_2 ).

Проте, ці доводи не відповідають встановленим у справі обставинам та нормам права.

У постанові Тернопільського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року вказано, що заповіти ОСОБА_4 , які складені у травні та серпні 2013 року, суперечать її заповіту від 1999 року в частині розпорядження житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №195548 за кадастровим номером :01:002:0136 та зміною спадкоємців, тому все інше спадкове майно повинно спадкуватися на підставі закону, як частина спадщини, що не охоплена заповітом.

Верховний Суд у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №369/3186/17 роз`яснив, що новий заповіт, у якому заповідач визначив коло спадкоємців та конкретне майно, скасовує попередній, а майно, яке не охоплене жодним заповітом, спадкується за законом.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заповіт від 17 грудня 1999 року на момент відкриття спадщини вже втратив чинність у повному обсязі, а інше спадкове майно, не охоплене заповітами від 2013 року, підлягає спадкуванню за законом.

Оскільки позивач у даній справі просив визнати право власності саме за заповітом від 17 грудня 1999 року, вимог щодо спадкування за законом не заявляв, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Окремо слід зазначити, що одна із спірних земельних ділянок площею 0,1827 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , має цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель. На цій земельній ділянці фактично розташований житловий будинок, що входить до складу спадкового майна та успадкований в рівних частках трьома спадкоємцями за заповітом від 7 серпня 2013 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , яким видано свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 ЦК України при переході права власності на житловий будинок переходить і право користування (власності) на земельну ділянку, на якій він розташований, у межах, необхідних для його обслуговування. Тому спадкування житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, є взаємопов`язаним і не може відбуватися окремо.

Отже, визначаючи долю житлового будинку у заповіті від 7 серпня 2013 року, спадкодавець тим самим визначила й долю земельної ділянки площею 0,1827 га, необхідної для його обслуговування. Отже, посилання у апеляційній скарзі на те, що зазначена земельна ділянка не охоплена заповітом від 7 серпня 2013 року і підлягає спадкуванню за заповітом від 17 грудня 1999 року, не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що постанова Тернопільського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року у справі №598/871/20 не має преюдиційного значення у даній справі, судова колегія вважає безпідставними.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доводяться при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Так, обставини, встановлені у постанові Тернопільського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року у справі №598/871/20 стосуються тих самих заповітів, тієї ж особи спадкодавця та фактично того самого спадкового майна. Сторони у справі також є тими ж особами спадкоємцями за заповітом ОСОБА_4 . Відтак, встановлені апеляційним судом факти мають обов`язкове значення для суду при розгляді цієї справи і не можуть доводитися повторно.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Братівника Ігоря Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 4 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Храпак Н.М.