Справа № 462/7132/25
УХВАЛА

22 вересня 2025 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Бориславський Ю.Л., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Головного територіального управління у Львівській області, третя особа Львівська міська рада про визнання незаконною та скасування постанови про накладення арешту,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати незаконною та скасувати постанову про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач покликається на те, що квартира АДРЕСА_1 була на балансі Львівського мотозаводу, а на даний час на балансі Львівської ОТГ. Наймачем даної квартири був чоловік позивача, який помер в 2024 році. Станом на зараз у вказаному житловому приміщенні проживає і зареєстрована позивачка. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.02.2011 за життя молодшого сина ОСОБА_2 було стягнуто в користь держави 73830 грн., тобто був задоволений позов Державної податкової інспекції. Оскільки він не виконав добровільно постанову суду, постановами державного виконавця Залізничного відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Головного територіального управління у Львівській області відкрито два виконавчих провадження ВП 28780596 від 20.09.2011 та ВП 32539450 від 15.05.2012, яким був накладений арешт на майно боржника, в тому числі на не приватизовану квартиру АДРЕСА_1 , у якій молодший син проживав і був зареєстрований. Проте, син ОСОБА_3 помер. Вказала, що на квартиру, яка була тоді на балансі Львівського мотозаводу, хоча він не був боржником, не був стороною виконавчого провадження, був накладений арешт спірного житлового приміщення, який був не законний. Дізнавшись про арешт житлового приміщення, позивач звернулась до відповідача про зняття арешту, оскільки це є порушення її прав передбачених ст. 64 ЖК України, визначених в договорі найму житлового приміщення. Листом №11225 від 17.02.2025 відмовлено в задоволенні її заяви та рекомендовано звернутися до суду.

Вивчивши поданий позов, суд виходить з такого.

Згідно ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Разом з тим, статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 1 ч.1 ст.19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Із змісту позовних вимог вбачається, що позивач оскаржує рішення відповідача суб`єкта владних повноважень щодо накладення арешту на квартиру, у якій вона зареєстрована та проживає, оскільки вважає даний арешт незаконним.

Верховний Суд у своїй постанові від 15.02.2024 року у справі № 140/26445/23 вказав на те, що оскільки обраний позивачем спосіб судового захисту зводиться до зняття арешту із відповідного майна, то такий спір не є публічно-правовим в розумінні положень КАС України та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства згідно з положеннями ЦПК України.

Водночас, у даному позові позивач не просить суд скасувати арешт, а оскаржує саме постанову про накладення арешту на квартиру, яку вважає незаконною.

Особливості провадження у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначено статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, за правилами адміністративного судочинства оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку судового оскарження.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 346/79/17.

Звертаючись до суду із позовом про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно позивачка в обґрунтування заявлених вимог вказує на незаконність накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , у межах виконавчих проваджень, відкритих на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.02.2011, якою стягнуто із її сина на користь держави 73830,00 грн.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною другою цієї ж статі передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності державного (приватного) виконавця щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 340/25/19 за позовом фізичної особи до органу державної виконавчої служби про визнання неправомірною відмови щодо зняття арешту з майна та зобов`язання зняти арешт Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для визначення юрисдикції суду необхідно встановити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби з накладення арешту на певне майно, то такий спір треба розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Як вбачається із змісту позовної заяви, ОСОБА_1 заявлено лише вимогу щодо визнання незаконною та скасування постанови про накладення арешту, який був накладений в межах виконавчих проваджень №28780596 та №32539450, з виконання виконавчого листа №2а-11902/11, виданого 05.11.2011 року Львівським окружним адміністративним судом за результатами розгляду справи про стягнення з ОСОБА_4 податкового боргу.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.11.2018 у справі №161/15523/17 юрисдикція спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання.

Зокрема, за правилами адміністративного судочинства можуть оскаржуватися рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку судового оскарження.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11(провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18), від 03 та 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18) та № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 758/8095/15-ц (провадження № 14-134цс19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 753/22823/18-ц (провадження № 14-408цс19).

Тобто, у даній справі дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного виконавця, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, щодо законності постанови про накладення арешту на квартиру, оскільки інших позовних вимог позивач не заявляє.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на незаконності дій відповідача як суб`єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про накладення арешту у межах виконавчого провадження.

Враховуючи наведене, зокрема, суб`єктний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, характер спору, суд приходить до переконання, що даний спір не пов`язаний із спором про право цивільне, а стосується лише правомірності дій відповідача як суб`єкта владних повноважень, а тому вирішення даного спору у відповідності до норм КАС України віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 Цивільного процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Головного територіального управління у Львівській області, третя особа Львівська міська рада про визнання незаконною та скасування постанови про накладення арешту, слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.186 ЦПК України, Законом України «Про судовий збір»,

п о с т а н о в и в :

відмовити у відкриті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Головного територіального управління у Львівській області, третя особа Львівська міська рада про визнання незаконною та скасування постанови про накладення арешту.

Повернути з Державного бюджету позивачу ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1211 /одна тисяча двісті одинадцять/ гривень 20 копійок згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки 2 від 17.09.2025 р.

Копію ухвали разом зі заявою та доданими до неї документами повернути позивачу.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Суддя: Бориславський Ю. Л.