ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5146/25 Справа № 211/3357/23 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 211/3357/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М. Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач Акціонерне товариство «Таскомбанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2025 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено,

УСТАНОВИВ:

В травні 2023 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» (надалі АТ «Таскомбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 26 липня 2022 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № на отримання кредиту від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та паспорт кредиту від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» № 4599728, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 217 665 грн, на таких умовах: строк кредитування 60 місяців, цільове призначення кредиту - будь-які законні цілі; річні проценти 0,01 % від суми боргу за договором, щомісячні проценти 2,49 % від суми кредиту.

ОСОБА_1 ознайомилася з умовами Кредитного договору до його укладення і погодилася з усіма його умовами, примірник Договору і Паспорта кредиту отримала.

Кредитний договір, паспорт кредиту № 4599728 та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» редакція від 02 лютого 2022 року складають єдиний кредитний договір (п. 3.6 Кредитного договору).

26 липня 2022 року ОСОБА_1 була письмово повідомлена про те, що права вимоги за Кредитним договором відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року.

Відповідно до умов цього Договору та Витягу з Реєстру прав вимоги від 27 липня 2022 року до Договору про відступлення права вимоги № 01/05/21 від 01 вересня 2021 року, АТ «Таскомбанк» є новим кредитором боржника ОСОБА_1 за Кредитним договором з усіма наступними додатками та змінами.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 умов Кредитного договору, станом на 18 травня 2023 року загальна заборгованість перед позивачем складає 259 145,82 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача разом з судовими витратами у справі.

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до АТ «Таскомбанк», ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що при наданні кредиту фінансова компанія ТОВ «Центр фінансових рішень» діє як професійний учасник на ринку фінансових послуг, саме фінансова компанія розробляє зміст кредитного договору і пропонує його клієнтові, а тому саме на фінансової компанії лежить основний обов`язок по забезпеченню дотримання законності.

В порушення законодавства первісним кредитором було порушено цілий ряд актів законодавства.

Первісним кредитором ТОВ «ФК» «ЦФР» в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем.

Ця інформація майже в повному обсязі не була надана Позивачу ОСОБА_1 , таким чином в порушення вказаних норм первісним кредитором не надана інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту. Первісним кредитором порушено вимоги закону щодо ціни, яка є істотною умовою кредитного договору.

Позивач зазначала, що первісний кредитор завідомо вніс у договір незаконні умови, маючи за мету збагатитися за рахунок ОСОБА_1 нею вже обґрунтовано незаконність умов договору, які встановив так звану «комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів» у розмірі 5% від суми кредиту яка складала за первісним кредитом у розмірі 7 341 та за додатковою угодою в розмірі 10 356 грн та пеню в розмірі 0.01 % - річних від суми наданого кредиту та 1% за кожен день прострочення.

Встановлення плати за дії, які банк здійснює в процесі кредитування, в даному випадку, - надання кредитних ресурсів, є підприємницькою діяльністю, що вводить в оману, згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Будь-які видатки, пов`язані зі здійсненням тієї чи іншої фінансової операції, фінансова компанія може включити до вартості договору та сформувати кредитну ставку з врахуванням цих видатків, але первісний кредитор ТОВ «ФК» «ЦФР» у даному випадку є не банківською установою, первісний кредитор був забовязаний керуватися та дотримуватися Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Вважає, що дискримінаційними є також умови, викладені у Договорі - декларативно надаючи право позичальнику на дострокове погашення заборгованості, первісний кредитор не звільняє Позивача від сплати «комісійних» згідно кредитного договору , більше того (дослівно): «Позичальник не звільняється від зобов`язання здійснювати сплату у повному обсязі наступних щомісячних платежів по погашенню виданих Кредитних ресурсів в повному обсязі».

У відповідності до кредитного договору, «За прострочення повернення та /або сплати кредитних ресурсів, Позичальник сплачує пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення Позичальником строків платежів, передбачених у цьому договорі, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування Кредитними ресурсами.

Встановлення пені у кредитному договорі в такому розмірі свідчить про порушення принципів справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства (п. 6 . ч. 1 ст. З ЦК України).

Відповідно до пункту умов договору стосовно пені та її розміру свідчить про те, що пеня у даному випадку відіграє роль не способу забезпечення зобов`язання чи міри цивільно-правової відповідальності, а виступає у вигляді способу нечесного заробляння грошей.

Також в зустрічній позовній заяві позивач зазначає, що при укладенні первинного кредитного договору № від 25 листопада 2021 року та додаткової угоди № від 26 липня 2022 року первісний кредитор ТОВ «ФК» «ЦФР» ввів ОСОБА_1 в оману, оскільки не зазначив фактичні обставини які маю істотне значення при розгляді справи та у позові не зазначив проте , що між первісним кредитором була укладена первинна кредитна угода № 507741133 від 25 листопада 2021 року строком дії угоди на 60 місяців (5 років), ці обставини свідчать проте, що АТ «Таскомбанк» вводить суд в оману щодо фактичних обставин справи, а саме вимоги за кредитним договором (додаткова угода) та нарахованої заборгованості.

На підставі наведенного вище ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним та таким, що вчинений внаслідок обману, кредитний договір за № від 26 липня 2022 року, укладений з первісним кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Центр фінансових рішень». Визнати протиправні дії відповідача, що вчинені внаслідок обману та безпідставного звинувачення у заборгованості ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством «Таскомбанк» за споживчим кредитним договором № від 26 липня 2022 року. Стягнути з відповідача Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 259 145,82 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2025 року позов АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованості за кредитним договором № від 26 липня 2022 року, станом на 18 травня 2023 рік, у розмірі 259 145 грн 82 коп, що складається з заборгованості по тілу кредиту (в тому числі прострочена) 217 665 грн; заборгованості по річним процентам (в тому числі прострочена) 6,25 грн; заборгованості по щомісячним процентам (в тому числі прострочена) 41 474,57 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 887 грн 19 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Таскомбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про захист прав споживачів, залишено без задоволення.

В апеляційних скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить колегію суддів скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог АТ «Таскомбанк».

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог позивача АТ «Таскомбанк» та не врахував, що у позивача не виникло право вимоги до ОСОБА_1 , оскільки на час укладення договору факторингу між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» кредитний договір № ще не був укладений та жодних боргових зобов`язань за ним ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» не мала, тому вони не могли передаватися.

Крім того апелянт посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази видачі відповідачу кредитних коштів у визначеній договором сумі безготівковим шляхом або готівкою

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Відповідачка ОСОБА_1 надала заяву заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник АТ «Таскомбанк»надав заяву заяву про відкладення розгляду справи, у зв?язку із зайняттістю в іншому судовому засіданні у приміщенні Господарського суду Львовської області.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку, що, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, які не з`явилися у судове засідання, а тому заява позивача про відкладення судового розгляду задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задовленні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Таскомбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про захист прав споживачівучасниками справи не оскаржується, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 26 липня 2022 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 , згідно заяви останньої, укладено кредитний договір № , згідно якого Товариство повинно було надати відповідачці кредит у розмірі 217 665 грн. на умовах платності, строковості (том 1 а.с. 8-15).

Позивачем доведено факт укладення між первісним кредитором та відповідачкою ОСОБА_1 кредитного договору № від 26 липня 2022 року.

У статях 526, 530, 610, 612 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №3 34/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 вказано, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).

Відповідно до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 січня 2019 року у справі № 526/405/13 зазначено, що факт не вчинення жодних дій, щодо розірвання кредитних договорів, або визнання їх не дійсними тривалий час, а також користуванням кредитними коштами та сплати відповідачем в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами - є нічим іншим як визнання вище наведених кредитних договорів такими що укладені з досягненням всіх істотних умов, а також підтвердженням отриманням всіх благ передбачених кредитними договорами.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в Постанові від 10 вересня 2019 року у справі № 916/2403/18 зазначив, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17.

В частинітретій статті 12,частині першійстатті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Первісний кредитор ТОВ «ФК» Центрфінансових рішень» є фінансовою, а не банківською установою, тому зважаючи на положення Закону України «Про платіжні послуги», платіжне доручення про перерахування коштів на банківський рахунок (платіжну картку), є первинним обліковим документом, що підтверджує факт здійснення платіжної операції та всі її реквізити.

Надана позивачем копія Кредитного договору № від 26 липня 2022 року містить інформацію про перерахування коштів на розрахункові реквізити, а саме: рахунок НОМЕР_1 у АТ «Таскомбанк», визначені відповідачкою в кредитному договорі, та копія платіжної інструкції № від 26 липня 2022 року з заначенням призначення платежу: перек.гр.кошт на пог.заборг. по КД № від 25.11.2021 р. за рах.кредит.кошт.зг. КД№ від 26.07.2022 р. та заяви кл. ОСОБА_1 (том 1 а.с.26), у сукупності з іншими доказами, такими як укладений кредитний договір, паспорт споживчого кредиту до цього договору та розрахунки заборгованості, належним чином підтверджує факт надання кредитних коштів ОСОБА_1 .

Також, враховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме боржниця ОСОБА_1 має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і на підтвердження відсутності надходження коштів від первісного кредитора на виконання укладеного договору, мала можливість представити суду по такому рахунку виписку. Між тим, правом надання таких доказів відповідачка не скористалась.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було доведено отримання ОСОБА_1 грошових коштів за кредитним договором, є неспроможним з огляду на те, що судом першої інстанції в результаті повного та всебічного дослідження наявних в матеріалах справи доказів встановлено факт наявності між сторонами договірних (кредитних) правовідносин та здійснення доручення оператору платіжних послуг здійснити переказ кредитних коштів на відповідний банківський рахунок позичальника, вказаний у договорі.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 та від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц, згідно яких стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, вирішуючи виключну правову проблему щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, зробила такі висновки: припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91 постанови); вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12(пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16(пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає (пункт 92 постанови); якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України (пункт 100 постанови); у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 103 постанови).

Відповідно до умов кредитного договору сторони погодили: суму кредиту у розмірі 217 665 гривень; строк кредитування в межах якого здійснюється нарахування процентів за користування кредитом - 60 місяців; розмір процентів за користування кредитом, зокрема, щомісячні відсотки 2,49% від суми кредиту, річні відсотки 0,01% від суми боргу за договором.

Згідно з розрахунком заборгованості по Кредитному договору № від 26 листопада 2022 року, станом на 18 травня 2023 рооку заборгованість складає 259 145,82 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту (в тому числі прострочена) 217 665 грн; заборгованість по відсотках (в тому числі прострочена) 6,25 грн; заборгованість по щомісячним процентам (в тому числі прострочена) 41 474,57 грн (том 1 а.с.27).

Обставин, які б вказували на помилковість розрахунку судом не встановлено.

Відповідачкою факту заборгованості та її розміру не спростовано, зустрічних контррозрахунків не надано, відтак, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачки.

Так, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 вказується, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України).

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

Отже, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Судом встановлено, що 01 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» укладено договір відступлення права вимоги № 01/09/21, у відповідності до умов якого АТ «Таскомбанк» належне йому право вимоги до ОСОБА_1 коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить ТОВ «ФК «Центрфінансових рішень», а АТ «Таскомбанк» набуло право вимоги грошових коштів від ОСОБА_1 по кредитного договору № від 26 липня 2022 року.

Згідно п. 2.3 Договору відступлення права вимоги внаслідок передачі (відступлення) Портфеля заборгованості за цим договором, АТ «Таскомбанк» заміняє ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» у кредитних договорах, що входять до Портфеля заборгованості та відповідно вказані у Реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог АТ «Таскомбанк» за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від Боржника належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань Боржників та кредитними договорами.

Відступлення прав вимоги також підтверджується меморіальним ордером від 17 грудня 2021 року та витягу з реєстру прав вимоги (т. 1 а.с.24).

Отже, АТ «Таскомбанк» набуло право вимоги до відповідачки відповідно до договору факторингу.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог позивача АТ «Таскомбанк» та не врахував, що у позивача не виникло право вимоги до ОСОБА_1 , так як на час укладення договору факторингу між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» кредитний договір № ще не був укладений та жодних боргових зобов`язань за ним ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» не мала, тому вони не могли передаватися, оскільки за змістом частини першої статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: