КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Ярмоли О.Я. у м. Біла Церква 29 квітня 2025 року, повний текст рішення складений 05 травня 2025 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року позивач АТ «Кредобанк» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 205852,49 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що 15 травня 2019 року ОСОБА_1 уклав із АТ «Кредобанк» кредитний договір № СL-192214, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. Відповідно до умов кредитного договору датою погашення кредиту є 14 травня 2024 року, сума виданого кредиту 192750 грн., щомісячний платіж 7164 грн., початкова відсоткова ставка 36,99 %. Відповідно до умов кредитного договору у випадку прострочення погашення кредиту або іншого порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків позичальником кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту. В свою чергу, позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит та інші нарахування. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 15 жовтня 2024 року заборгованість за кредитним договором становить 205852,49 грн., з яких тіло кредиту 112197,76 грн., відсотки 93654,73 грн. З метою досудового добровільного врегулювання спору на адресу ОСОБА_1 було направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, дана вимога була залишена відповідачем без реагування, борг не сплачений.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № СL-192214 від 15 травня 2019 року у розмірі 205852,49 грн., та судові витрати 3028 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника Козачкова В.Л. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2025 року та постановити нове рішення, яким позов АТ «Кредобанк» задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № СL-192214 від 15 травня 2019 року у розмірі 112197,76 грн., в решті позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ч. 2 ст. 215, ст. 1048, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору, вказував, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача відсотків в розмірі 93654,73 грн. є такою, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим компонентам загального конституційного принципу верховенства права та відповідно прийняття судом рішення щодо стягнення 93654,73 грн. відсотків, що становить 83 % від тіла кредиту, становить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (відповідача по справі).

Повідомляв, що в зв`язку з апеляційним оскарженням очікує понести судові витрати, які складаються із суми судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір судових витрат становить 10000 грн., доказами понесення яких будуть надані до суду у встановлений ЦПК України строк.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 17 вересня 2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів.

Від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Козачкова В.Л. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із тим, що він перебуває у щорічній відпустці. Доказів на підтвердження зазначених обставин до клопотання не надано.

Вирішуючи клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про його недоведеність та необґрунтованість.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, представником відповідача не надано доказів поважності причин неявки в судове засідання, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання у відсутності учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір, в якому сторони дійшли згоди щодо його істотних умов (розмір та порядок надання кредиту, ціна договору, строк), кредитодавець свої зобов`язання за договором виконав, зарахувавши відповідачу кредитні кошти в порядку і в строк, визначені договором, натомість позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 15 жовтня 2024 року заборгованість за кредитним договором становить 205852,49 грн., з яких тіло кредиту 112197,76 грн., відсотки 93654,73 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що 15 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Кредобанк» та оформив анкету-заяву № CL192214 фізичної особи на отримання готівкового кредиту (а. с. 15 - 16).

15 травня 2019 року ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір № CL192214 (а. с. 17 - 21), відповідно до якого банк зобов`язується надати у власність позичальникові грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані в цьому кредитному договорі. повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим кредитним договором.

Згідно п. 2.1 - 2.4 договору, сума та валюта кредиту - 192750 грн., дата видачі кредиту 15 травня 2019 року, строк кредитування 60 місяців терміном до 14 травня 2024 року. Позичальник доручає банкові здійснити переказ кредитних коштів з позичкового рахунку, вказаного в п. 2.5 кредитного договору, на наступні цілі та за вказаними реквізитами: на поточні потреби в сумі 104936,43 грн. на поточний рахунок позичальника, на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ «А-Банк» за кредитним договором в сумі 40853,59 грн., на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором в сумі 46959,98 грн., на вказані рахунки.

За користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 36,99 % річних (п. 4.1 кредитного договору).

Відповідно до п. 4.2 кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою, визначеною п. 4.1 договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту.

Відповідно до п. 4.3. кредитного договору, за надання послуг позичальник сплачує Банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені в п. 2.10.

Згідно п. 4.4, 4.6 кредитного договору загальні витрати позичальника по кредиту за цим договором становлять 237300,19 грн., загальна вартість кредиту 430050,19 грн.

Відповідно до п. 4.5 кредитного договору, орієнтована реальна річна процентна ставка 43,94 % річних.

Позичальник здійснює погашення заборгованості за цим кредитним договором відповідно до графіку платежів. Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 7164 грн. щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця (п. 6.2 кредитного договору).

Згідно з п. 6.3 кредитного договору, позичальник щомісячно, здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування кредитом, у вигляді рівних сум - ануїтетного платежу.

Згідно з п. 6.10 договору позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого п. 6.9. кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні (згідно п.п. 3.3.2, 3.3.3. кредитного договору) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усуне вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку (п. 6.9. кредитного договору).

Аналогічні умови кредитування, викладені у паспорті споживчого кредиту, які погодив відповідач власним підписом (а. с. 23 - 26).

15 травня 2019 року банком було перераховано на рахунок позичальника ОСОБА_1 кредитні кошти, згідно меморіального ордера від 15 травня 2019 року на суму 40 853,59 грн., 46 959,98 грн., 104 936,43 грн. всього 192 750,00 грн. (а. с. 11-13).

Крім того, доказом перерахування АТ «Кредобанк» на рахунок позичальника ОСОБА_1 є виписка по особовим рахункам за 15 травня 2019 року (а. с. 131 - 133).

Також судом першої інстанції встановлено, що згідно з випискою по особовим рахункам за період з 15 травня 2019 року по 15 жовтня 2024 року АТ «Кредобанк» 15 травня 2019 року перерахувало грошові кошти відповідачу в сумі 192 750,00 грн., відповідач не в повному обсязі здійснював платежі за наданим кредитом, порушив графік повернення кредиту.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором кредиту № CL192214 від 15 травня 2019 року станом на 15 жовтня 2024 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 становить 205852,49 грн., яка складається з: 112197,76 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 93654,73 грн. - заборгованість за відсотками.

29 січня 2024 року АТ «Кредобанк» направив відповідачу ОСОБА_1 досудову вимогу за вих. № 29012024-П14-4861 щодо дострокового стягнення заборгованості, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та списку №4/22024 згрупованих відправлень Укрпошта Стандарт, в якій банк вимагав від відповідача дострокового повернення за цим кредитним договором, у 30-денний термін з моменту отримання цієї вимоги, прострочену заборгованість станом на 29 січня 2024 року у розмірі 174 310,95 грн та попередив, що у разі невиконання даної вимоги, банк змушений буде звернутися за захистом своїх порушених прав та законних інтересів до суду з метою стягнення заборгованості в судовому порядку, (а. с. 32 - 39).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Судом першої інстанції встановлено і відповідачем у апеляційній скарзі не заперечується, що 15 травня 2019 року ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір № CL192214 (а. с. 17 - 21), позивач належним чином виконав свої договірні зобов`язання, перерахувавши 15 травня 2019 року на рахунок позичальника кредитні кошти в сумі 192750 грн. і заборгованість відповідача перед позивачем за зазначеним кредитним договором станом на 15 жовтня 2024 року становить 205852,49 грн., з яких тіло кредиту 112197,76 грн., відсотки 93654,73 грн., що підтверджено меморіальними ордерами, випискою з рахунку та розрахунком заборгованості.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зосереджені на доведенні неправомірності нарахування процентів за кредитним договором в розмірі 93654,73 грн., нарахування таких процентів, на думку відповідача, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим компонентам загального конституційного принципу верховенства права та відповідно прийняття судом рішення щодо стягнення 93654,73 грн. відсотків, що становить 83 % від тіла кредиту, становить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (відповідача по справі).

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги щодо несправедливості нарахування процентів за кредитним договором в зазначеному розмірі, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).

Апеляційний суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо стягнення процентів за кредитним договором, оскільки при укладенні кредитного договору він був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, добровільно уклав цей договір та користувався отриманими коштами, вимог про оскарження кредитного договору або його окремих умов ОСОБА_1 за час користування кредитними коштами не заявлялося.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші платежі у зв`язку з відмовою від договору про споживчий кредит.

Разом із тим, правом відмовитися від договору про споживчий кредит ОСОБА_1 на свій розсуд не скористався.

Враховуючи наведене, посилання відповідача в апеляційній скарзі на зміст ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, - не доводить саме по собі, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача відсотків в розмірі 93654,73 грн. є такою, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, і що стягнення судом відсотків у зазначеному розмірі створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (відповідача у справі).

За таких обставин доводи апеляційної скарги про несправедливість стягнення відсотків за кредитним договором є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення ст. 1054, 1055, 215, 1056-1 ЦК України, без зазначення, яким чином, на думку відповідача, судом першої інстанції було неправильно застосовано зазначені норми матеріального права, не спростовують висновків суду першої інстанції і не є підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.