ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 1309/9120/12

провадження № 61-5585св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкти оскарження - державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Львів) Мельник ЮрійРоманович, Західне міжрегіональнеуправління Міністерства юстиції в особі начальника Бабини Юлії Василівни,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Павлішевської Вікторії Вікторівни на постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Історія справи

30жовтня 2024 року ОСОБА_1 подав до Залізничного районного суду м.Львова скаргу, уякій просив:

визнати дії/бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельника Ю. Р. (інших посадових осіб) у виконанні доленосного рішення суду у справі № 1309/9120/12 щодо забезпечення відновлення порушених прав стягувача про контакт з дитиною, в межах виконавчого провадження№ НОМЕР_1 неправомірними; з огляду на тривале і повне ігнорування постанови, що 08 березня 2023 року виніс Верховний Суд у справі № 1309/9120/12 (пров. № 61-4339 св 22), а також постанови, що 19 вересня 2024 року виніс Львівський апеляційний суд у справі №1309/9120/12 (пров. №22-ц/811/674/24) - такими, що можуть умисно приховати недоліки в своїй роботі та реальну потребу цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків;

скасувати вимогу державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельника Ю. Р. від 15.10.2024/В-12 № 88528 в межах виконавчого провадження№ НОМЕР_1, як таку, що не відповідає своєчасному і повному вжиттю дієвих заходів щодо забезпечення відновлення порушених прав стягувача про контакт з дитиною, згідно постанови, що 08 березня 2023 року виніс Верховний Суд у справі №1309/9120/12 (пров. № 61- 4339 св 22), а також постанови, що 19 вересня 2024 року виніс Львівський апеляційний суд у справі №1309/9120/12 (пров. № 22-ц/811/674/24);

зобов`язати державного виконавця Мельника Ю. Р. (іншу посадову особу) негайно усунути вказані порушення шляхом якнайшвидшого виконання рішення суду в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження та із наданням пріоритету найкращим інтересам неповнолітньої дитини, яка, вочевидь, проявляє ознаки відчуження одного з батьків, потребує цільової підтримки;

зобов`язати державного виконавця Мельника Ю. Р. (іншу посадову особу) усунути вказані порушення шляхом якнайшвидшого виконання рішення суду в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження та із наданням пріоритету найкращим інтересам неповнолітньої дитини, яка, вочевидь, проявляє ознаки відчуження одного з батьків потребу цільової підтримки дитини;

визнати бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі начальника Управління Бабини Ю. В. (іншої посадової особи) щодо контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ Управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні рішення суду у справі № 1309/9120/12 та в межах виконавчого провадження№ НОМЕР_1 щодо долучення до вжиття належних заходів з розробки комплексної стратегії примусового виконання та ігнорування постанови, що 08 березня 2023 року виніс Верховний Суд у справі № 1309/9120/12 (пров. № 61-4339 св 22), а також постанови, що 19 вересня 2024 року виніс Львівський апеляційний суд у справі № 1309/9120/12 (пров. № 22-ц/811/674/24);

зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) в особі начальника Управління Бабини Ю. В. (інших посадових осіб) негайно вчинити всі необхідні дії для належного контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ Управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні доленосного та значущого рішення у справі № 1309/9120/12, - з чим, з метою виправлення недоліків в роботі державних виконавців (інших посадових осіб) щодо реальної потреби цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків та потребує цільової підтримки - утворити виконавчу групу в порядку статті 25 Закону України №1404-VIII «Про виконавче провадження»;

в повноті дослідити інші фактори 10 річного примусового виконання доленосного та значущого рішення у справі № 1309/9120/12, з чим здійснити оцінку в дотримання найкращих інтересів дитини, яка, «вочевидь, проявляє ознаки відчуження одного з батьків та потребує цільової підтримки».

Скаргу мотивував тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12 встановлена участь батька - ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_2 та усунення йому перешкод в цьому, а саме: щотижнево з 18.00 год. п`ятниці до 21.00 год. суботи за місцем проживання батька ( АДРЕСА_1 ); щотижнево з 18.00 год. до 21.00 год. середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком.

Разом з тим, на протязі значного проміжку часу Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції заходи з примусового виконання рішення у справі № 1309/9120/12 щодо відновлення порушених прав батька про участь у вихованні та спілкуванні з донькою не вживає, все зводиться до повідомлень про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником.

Так, зокрема 30 жовтня 2024 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельник Ю. Р. жодні заходи примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 не вчиняв, а Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, всупереч висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 1309/9120/12(провадження № 61-4339св22) за його попередньою скаргою на дії/бездіяльність державнихвиконавців, не ініціюваломеханізми заохочення співпраці батьків, а також не вжило заходів щодо розробки комплексної стратегії виконання судового рішення.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01 листопада 2024 року відмовлено у відкриті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державних виконавців та органу примусового виконання Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відсутні правові підстави для прийняття до свого провадження скарги ОСОБА_1 та відкриття провадження у справі, оскільки встановлено, що дана скарга містить аналогічні вимоги зі скаргою ОСОБА_1 , за якою ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі (справа № 1309/9120/12, провадження № 4-с/462/58/24), а тому на підставі пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України слід відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2025 ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 01 листопада 2024 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, дійшовши відповідного висновку про відмову у відкриті провадження за скаргою ОСОБА_1 , суд першої інстанції вдався виключно до аналізу прохальної частини вказаної скарги.

При цьому колегія суддів апеляційного суду врахувала, що виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 є таким, що вимагає систематичного вчинення відповідними суб`єктами (сторонами виконавчого провадження, виконавцем) дій з дотриманням вимог закону.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

29 квітня 2025 року Західнеміжрегіональнеуправління Міністерства юстиції звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силіухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 01 листопада 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, які мають значення.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу від 18 травня 2025 року ОСОБА_1 просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану постанову залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

16 червня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12 зобов`язано ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною - донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його участь у вихованні дитини на підставі графіку згідно витягу з протоколу № 17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13 вересня 2012 року, а саме:

- щотижнево з 18.00 год. п`ятниці 21.00 год. суботи за місцем проживання батька ( АДРЕСА_1 );

- щотижнево з 18.00 год. до 21.00 год. середи спільна прогулянка з батьком;

- 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком.

На примусовому виконанні у Шевченківському відділідержавної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 1309/9120/12, виданого 06 квітня 2016 року Залізничним районним судом м.Львова на виконання рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржена постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України, статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачається у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (Hornby v. Greece, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

ЄСПЛ вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (ZHOVNER v. UKRAINE, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)- це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

У відповідності до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Відмовляючи у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державних виконавців та органу примусового виконання Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, суд першої інстанції посилався на те, що вказана скарга містить аналогічні вимоги зі скаргою ОСОБА_1 , за якою ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 28 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі (справа № 1309/9120/12, провадження № 4-с/462/58/24), а тому на підставі пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України слід відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі.

Разом із тим, із змісту скарги ОСОБА_1 , поданої до Залізничного районного суду м.Львова 30 жовтня 2024 року, вбачається, що така подана, зокрема,на дії/бездіяльність органу державної виконавчої служби, що мали місце саме 30 жовтня 2024 року (тобто після відкриття провадження у справі № 1309/9120/12 (провадження № 4-с/462/58/24)).

При цьому слід ураховувати, що 30 жовтня 2024 року є середою, а рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12 при визначенні участі ОСОБА_1 у вихованні дитини, зокрема, встановлена щотижнева з 18.00 год. до 21.00 год. середи спільна прогулянка з батьком, яка, як стверджує заявник, не відбулася з причин бездіяльності органу державної виконавчої служби, який, на його думку, не вжив заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання зазначеного вище судового рішення.

З огляду на викладене правильним є висновок апеляційного суду про передчасність висновків суду першої інстанції та про помилковість оскаржуваної ухвали.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова ухвалена судом апеляційної інстанції без додержання норм процесуального права.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

21 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду через систему «Електронний суд» із клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Підстави та порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначені статтями 403, 404 ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить належного обґрунтування виключної правової проблеми та інших передбачених статтею 403 ЦПК України підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому колегія суддів відмовляє у задоволенні вказаного клопотання.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Судувідмовити.

Касаційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов