Провадження №2-с/522/569/25
УХВАЛА

17 вересня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі головуючої судді Косіциної В.В., розглянувши на підставі наявних матеріалів заяву представника ОСОБА_1 адвоката Кишені Володимира Сергійовича про скасування судового наказу та повернення стягнутих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

11 листопада 2022 року Приморським районним судом міста Одеси видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 12 229,34 гривень, а також суму сплаченого судового збору у розмірі 248,10 гривень.

01 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Кишені Володимира Сергійовича про скасування судового наказу та повернення стягнутих коштів, у якій заявник просить суд:

- скасувати судовий наказ Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2022 року №522/14572/22;

- допустити поворот виконання та зобов`язати ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» повернути заявнику безпідставно стягнуті кошти у розмірі 9 644,19 гривень.

Заява передана на розгляд судді Косіциній В.В. 11 вересня 2025 року.

Оскільки, у заяві містилася вимога про поворот виконання рішення суду, засідання по справі для вирішення заяви призначено на 15 вересня 2025 року.

У судове засідання, призначене на 15 вересня 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду.

Будь-яких інших заяв або клопотань не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку із неявкою учасників справи, що належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду, ухвалою суду, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву задля розгляду заяви. Встановлено, що текст ухвали буде проголошено 17 вересня 2025 року.

Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.

Разом із заявою до суду надійшло клопотання про поновлення строку на подання заяви про скасування судового наказу, яка мотивована тим, що заявниця дізналася про існування судового наказу лише 17.07.2025 року коли з її пенсійного рахунку було примусового стягнуто грошову суму у розмірі 9 644,19 гривень. Посилається на те, що 30.07.2025 року було подано заяву про скасування судового наказу, яка ухвалою суду від 22.08.2025 року була повернута без розгляду у зв`язку із відсутністю доказів сплати судового збору. Зазначає, що з вказаною ухвалою вона ознайомилася лише 28.08.2025 року. Вказує, що вперше вона звернулася до суду в межах встановленого строку, а повторне звернення було здійснено відразу після ознайомлення з копією ухвали.

Так, з матеріалів справи вбачається, що копія судового наказу направлялася за зареєстрованим місцем проживання боржника листом із рекомендованим повідомленням про вручення, що підтверджується відповідною відміткою на супровідному листі, проте, докази вручення зазначеного наказу у встановленому ЦПК порядку в матеріалах справи відсутні.

З наданої боржником виписки по рахунку вбачається, що грошова сума у розмірі 9 644,19 гривень була стягнута на виконання зазначеного наказу 17 липня 2025 року.

Вперше заявниця звернулася із заявою про скасування судового наказу 30 липня 2025 року, тобто, в межах встановленого законом строку.

Ухвалою суду від 22 серпня 2025 року зазначену заяву залишено без задоволення.

Копія зазначеної ухвали була направлена за зареєстрованим місцем проживання боржниці 11.09.2025 року, про що свідчить відмітка на супровідному листі.

Проте, повторно із заявою про скасування судового наказу боржниця звернулася через підсистему ЕС 29.08.2025 року, яка зареєстрована судом 01.09.2025 року.

Відповідно до ч.ч.1, 4, 6 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.

Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Постанова КЦС ВС від 15.06.2022 у справі № 477/1366/20 містить висновок про те, що Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. До таких причин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

З метою виконання процесуального обов`язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень, особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, в тому числі, спрямовані на підготовку апеляційної скарги, яка за своїм змістом і формою буде відповідати усім вимогам процесуального закону.

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі № 3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності. У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати зловживань та ухилення від отримання інформації про рух справи.

ЄСПЛ зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ «Перетяка та Шереметьев проти України», заяви № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, необхідно тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення ЄСПЛ у справі «Brumarescu v. Romania» (Брумареску проти Румунії) від 28 листопада 1999 року, пункт 61).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russia» (Рябих проти Росії), пункт 52).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ у справах «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (стаття 44 ЦПК України).

У справах «Osman v. the United Kingdom» (Осман проти Сполученого королівства) та «Kreuz v. Poland» (Креуз проти Польщі) ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів належного вручення судового наказу, а ОСОБА_1 вперше звернулася до суду із заявою про скасування судового наказу в межах строку, встановленого ЦПК України, а ухвалу про повернення заяви про скасування судового наказу від 22.08.2025 року було направлена засобами поштового зв`язку 11.09.2025 року, що свідчить про те, що заявниця була необізнана із результатами розгляду зазначеної заяви, суд, з метою забезпечення доступу ОСОБА_1 та належного захисту її прав, свобод та законних інтересів вважає за можливе задовольнити клопотання та поновити строк на звернення до суду із заявою про скасування судового наказу.

Заява мотивована тим, що у вказаний у заяві про видачу судового наказу у квартирі ніхто не проживав, а тому, нарахування боргу є безпідставним, тоді як наявності або відсутність заборгованості може бути встановлена лише в порядку позовного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Як встановлено ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Аналіз норм ЦПК України, які регламентують наказне провадження, дає підстави для висновку про те, що наказне провадження - це самостійний вид провадження цивільного судочинства, що існує поряд із позовним і окремим провадженням, якому притаманна певна процесуальна форма, що має певні особливості, пов`язані з тим, що ця форма забезпечує захист прав та інтересів стягувача, що має документи проти боржника, який не виконує свої зобов`язання. Метою наказного провадження є спрощення, скорочення та здешевлення судової процедури у тих випадках, коли це можливо та виправдано, та є ефективним засобом захисту прав боржника у безспірних справах. При вирішенні питання про видачу судового наказу суд не перевіряє обґрунтованість заявлених стягувачем вимог, оскільки на час видачі судового наказу суду невідомо про наявність спору між сторонами, через що в разі незгоди із таким наказом боржник може подати заяву про його скасування чи перегляд за нововиявленими обставинами, наслідком чого є скасування судом такого судового наказу, виданого в порядку наказного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 171 ЦПК України у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Таким чином, після надходження заяви про скасування наказу суд за результатами її розгляду наділений повноваженнями лише на скасування судового наказу, оскільки подання такої заяви свідчить про наявність спору між сторонами.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування судового наказу.

У заяві про скасування судового наказу заявник також просить суд допустити поворот його виконання та повернути боржниці безпідставно стягнуті грошові кошти у розмірі 9 644,19 гривень.

Так, згідно ч.3 ст.171 ЦПК України, в ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 444 цього Кодексу.

Поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 569/15646/16-ц).

Отже, зміст інституту повороту виконання рішення полягає у поновленні сторін виконавчого провадження у попередньому становищі шляхом повернення стягувачем всього одержаного за скасованим рішенням відповідачу (боржнику). Тобто повернення має відбуватися за рахунок коштів стягувача (сторони виконавчого провадження).

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Державний (приватний) виконавець є учасником виконавчого провадження (частина перша статті 14 Закону України "Про виконавче провадження"), діяльність якого полягає у вжитті передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішень (частина перша статті 18 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" грошові кошти, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

Тобто зарахування коштів на рахунок виконавчої служби або приватного виконавця має тимчасової характер, після чого зараховані кошти підлягають перерахуванню на рахунок стягувача, який набуває право власності на відповідне майно.

На виконання судового наказу №522/14572/22 приватним виконавцем у межах ВП №70612361 було стягнуто грошову суму у розмірі 9 644,19 гривень, що підтверджується випискою.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що стягнуті в процесі виконання рішення суду витрати виконавчого провадження не є грошовими коштами, які були стягнуті з боржника за рішенням суду (судовим наказом), а є коштами виконавчого провадження, які не підлягають поверненню в порядку повороту виконання рішення суду.

До заяви про скасування судового наказу та поворот виконання боржником не надано доказів (довідка державного виконавця про складові стягнутої грошової суми), які б підтверджували те, що грошова сума у розмірі 9 644,19 гривень є грошовою сумою, стягнутою на виконання судового наказу №522/14572/22 та до її складу не входять витрати виконавчого провадження.

Тому, в задоволенні заяви в цій частині слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. 170, 171, 260, 261 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 процесуальний строку для звернення до суду із заявою про скасування судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2022 року у справі №522/14572/22.

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Кишені Володимира Сергійовича про скасування судового наказу та повернення стягнутих коштів задовольнити частково.

Скасувати судовий наказ, виданий Приморським районним судом м. Одеси 11.11.2022 року у справі №522/14572/22про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , на користь стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ», м. Одеса, вул. Басейна, 5, ЄДРПОУ - 26472133, заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 12 229,34 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 248,10 гривень.

Роз`яснити Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ», про наявність в останнього права на звернення з тією самою вимогою до суду у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала підлягає оскарженню до Одеського апеляційного суду протягом 15-ти днів в частині відмови у задоволенні заяви про поворот виконання. В іншій частині ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Текст ухвали складено та підписано 17 вересня 2025 року.

Суддя Косіцина В.В.