ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 504/2560/19

провадження № 61-9149св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 травня 2024 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Кострицького В. В., Лозко Ю. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання припиненими зобов`язання за договором іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та іпотеки, та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про визнання майна іпотечним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якому просив:

- припинити іпотеку за договором іпотеки від 29 листопада 2006 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 № PCNL-501/091/2006, що посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Чос О. П., зареєстрований у реєстрі за № 4897, предметом якого є земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати відповідний реєстраційний запис № 4133220 у Державному реєстрі іпотек, зареєстрованого 01 грудня 2010 року, об`єкт обтяження - земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:001:1428, підстава обтяження - договір відступлення права вимоги, 9200, 26 листопада 2010 року, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., іпотекодержатель - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»;

- скасувати заборону відчуження нерухомого майна - земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати відповідний реєстраційний запис № 4133220 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зареєстровано 29 листопада 2006 року, об`єкт обтяження - земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:001:1428, підстава обтяження - іпотечний договір, 4897, 29 листопада 2006 року, приватний нотаріус Чос О. П.

Позов обґрунтовував тим, що 21 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ним укладено кредитний договір № CNL-501/091/2006. На забезпечення кредитного договору, 29 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та позивачем укладено договір іпотеки № PCNL-501/091/2006, предметом якого є земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» (правонаступник ЗАТ «ОТП Банк») та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги за договорами, в тому числі за кредитним договором № PCNL-501/091/2006 від 21 листопада 2006 року.

Позивач зазначає, що станом на час звернення з позовом у нього відсутні зобов`язання за кредитним договором № PCNL-501/091/2006 від 21 листопада 2006 року, у зв`язку із закінченням строку його дії та закінченням позовної давності, що підтверджується судовим рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року у справі № 504/933/17. Жодних дій, які б можна було розцінити як дії, що свідчать про визнання будь-яких обов`язків позивача перед відповідачем, позивачем не здійснювалось.

У вересні 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якому просило:

- визнати житловий будинок загальною площею 194,5 кв. м, житловою площею 114,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 іпотечним майном.

Позов обґрунтовували тим, що позичальником частково погашено заборгованість за кредитом, станом на 23 лютого 2017 року заборгованість за кредитом становить 27 591,99 доларів США. На іпотечній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано право власності на будинок загальною площею 194,5 кв. м, житловою площею 114,3 кв. м. Зазначає, що всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Комінтернівський районний суд Одеської області рішенням від 26 вересня 2022 року первісний позов задовольнив у повному обсязі.

Припинив іпотеку за договором іпотеки від 29 листопада 2006 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 № РСNL-501/091/2006, що посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Чос О. П., і зареєстрований у реєстрі за № 4897, предметом якого є земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та скасував відповідний реєстраційний запис № 4133220 у Державному реєстрі іпотек, зареєстровано 01 грудня 2010 р., об`єкт обтяження земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:001:1428, підстава обтяження договір відступлення права вимоги, 9200, 26 листопада 2010 р., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., іпотекодержатель - ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Скасував заборону відчуження нерухомого майна земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , та скасував відповідний реєстраційний запис № 4133220 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зареєстровано 29 листопада 2006 року, об`єкт обтяження - земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:001:1428, підстава обтяження іпотечний договір, 4897, 29 листопада 2006 р., приватний нотаріус Чос О. П.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 відмовив в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову місцевий суд виходив з того, що оскільки забезпечені іпотекою зобов`язання за кредитним договором припинено, то зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від кредитного договору, також припиняються. Отже будинок, який збудовано на іпотечній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , в даному випадку не може бути визнано іпотечним майном, між тим іпотека, предметом якої є земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи, що основне зобов`язання за кредитним договором припинено, має також бути припинена.

Однак, не зважаючи на припинення зобов`язань позивача за кредитним договором, у Єдиному реєстрі заборони відчуження у Державному реєстрі Іпотек існують відповідні записи про обтяження цього нерухомого майна.

Суд першої інстанції вважав, що наявність заборони на відчуження спірної земельної ділянки за відсутності законних підстав для її існування, порушує право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одеський апеляційний суд постановою від 20 травня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнив частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 вересня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання припиненими зобов`язання за договором іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та іпотеку скасував та в цій частині ухвалив нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання припиненими зобов`язання за договором іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та іпотеку відмовив.

В іншій частині рішення суду залишив без змін

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та відмовляючи у його задоволенні, апеляційний суд виходив з того, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимоги кредитора про стягнення боргу за кредитним боргом і звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, і за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, і відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Позивачем за первісним позовом не надано до суду доказів належного виконання зобов`язання за кредитним договором, а у постанові Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 504/933/17 встановлені обставини наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитом та пенею, а тому відсутні підстави для припинення іпотеки з підстав, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку».

Що стосується вимог за зустрічним позовом, то апеляційний суд зазначив, що місцевий суд не взяв до уваги правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц та дійшов до помилкового висновку про те, що побудований будинок є іпотечним майном, однак це не вплинуло на правильність висновку суду про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2024 року представник ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 20 травня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржувану постанову в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання припиненими зобов`язання за договором іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та іпотеки, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки забезпечені іпотекою зобов`язання за кредитним договором припинено, то зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від кредитного договору, також припиняються. Будинок, який збудовано на іпотечній ділянці в даному випадку не може бути визнано іпотечним майном.

Однак, апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову виходив з того, що сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Заявник звертає увагу на те, що на даний час відповідач не має можливості стягнути грошові кошти за кредитним договором в судовому порядку, оскільки пропущено позовну давність, а сплачувати заборгованість по кредитному договору в добровільному порядку не буде.

Апеляційний суд не врахував, що припинення зобов`язання означає, що учасники зобов`язання втратили свої права та обов`язки за зобов`язаннями, тобто кредитор вже не має права вимагати, а боржник не має обов`язку виконувати.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 10 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Комінтернівського районного суду Одеської області.

21 жовтня 2024 року цивільна справа № 504/2560/19 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 21 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № СNL-501/091/2006 за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 48 678 доларів США на споживчі цілі, а позичальник зобов`язався прийняти та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,99 % річних. Кредит надавався на строк до 21 листопада 2016 року.

Для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором № СNL-501/091/2006 від 21 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) укладено договір іпотеки № РСNL-501/091/2006 від 29 листопада 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Чос О. П., зареєстрований у реєстрі за № 4897.

За договором іпотеки забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця ОСОБА_1 , що виникають з кредитного договору № СNL-501/091/2006 від 21 листопада 2006 року.

Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:001:1428, та належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 435568, виданий Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області, 16 грудня 2005 року.

26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» (правонаступник ЗАТ «ОТП Банк») та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги за договорами, в тому числі за кредитним договором № PСNL-501/091/2006 від 21 листопада 2006 року та договором іпотеки.

У Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено відповідний реєстраційний запис № 4133220 від 29 листопада 2006 року на цю ж земельну ділянку. Підстава обтяження - іпотечний договір, 4897, 29 листопада 2006 року, приватний нотаріус Чос О. П.

У Державному реєстрі іпотек внесено відповідний запис № 4133220 від 01 грудня 2010 року про іпотеку на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:001:1428. Підстава обтяження - договір відступлення права вимоги, 9200, 26 листопада 2010 року, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., іпотекодержатель - ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Відповідно до статті 82 ЦПК України преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин.

Комінтернівський районний суд Одеської області рішенням від 25 квітня 2019 року у справі № 504/933/17 у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовив у зв`язку з пропуском позовної давності.

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. У решті рішення суду залишено без змін.

Так, у постанові Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 504/933/17 встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором станом на 23 лютого 2017 року за період з 04 січня 2007 року по 23 лютого 2017 року становила 27 591,99 доларів США, що складало 744 235,15 грн, та 2 723 900,59 грн - заборгованість по пені, що підтверджується розрахунком. Відповідачем ОСОБА_1 не надано заперечень щодо розрахунку наданого позивачем розміру суми пред`явленої заборгованості та не надано будь-якого власного розрахунку.

Суд апеляційної інстанції вважав, що позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором і пені за період з 04 січня 2007 року по 25 червня 2011 року не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позовної давності, а вимоги про стягнення пені за період з 25 червня 2011 року за необґрунтованістю.

Отже, постановою Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 504/933/17 встановлені обставини щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № СNL-501/091/2006 від 21 листопада 2006 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , а саме за кредитом та пенею за період з 04 січня 2007 року по 25 червня 2011 року, яка не підлягає стягненню у зв`язку з пропуском позовної давності.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судові рішення оскаржуються лише в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання припиненими зобов`язання за договором іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та іпотеки, в іншій частині не оскаржуються, а тому з огляду на вимоги статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції судові рішення не переглядає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

У справі, що переглядається, заявник у позовній заяві посилається на те, що у нього відсутні будь-які зобов`язання за кредитним договором у зв`язку із закінченням строку його дії та закінченням позовної давності за вимогами, які б міг пред`являти відповідач, що підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року у справі № 504/933/17.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року у справі № 504/933/17 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. У решті рішення суду залишено без змін.

У справі № 504/933/17 встановлено, що у ОСОБА_1 наявна заборгованості за кредитним договором № СNL-501/091/2006 від 21 листопада 2006 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , а саме за кредитом та пенею за період 04 січня 2007 року по 25 червня 2011 року, яка не підлягає стягненню у зв`язку з пропуском позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в Закону України «Про іпотеку». Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Вказана правова позиція є сталою та незмінною протягом тривалого часу та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16 (провадження № 61-35327св18), від 21 листопада 2018 року (провадження № 61-37670св18), від 28 січня 2019 року у справі № 639/7920/16 (провадження № 61-33814св18), від 09 квітня 2019 року у справі № 910/3359/18, від 28 жовтня 2019 року у справі № 626/1799/17 (провадження № 61-2382св19), від 01 липня 2020 року у справі № 727/11061/18 (провадження № 61-9980св19), від 29 червня 2022 року у справі № 664/1667/20, від 04 жовтня 2023 року у справі № 331/6035/21 (провадження № 61-6203св23) від 18 грудня 2024 року у справі № 712/9022/21 (провадження № 61-9448св24).

Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами письмові докази, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за кредитним договором не є підставою для задоволення позовної вимоги про припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», а тому правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненими зобов`язання за договором іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та іпотеки.

Касаційна скарга містить посилання на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, яка мотивована тим, що необхідно відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02 лютого 2022 року у справі № 205/7827/20 (провадження № 61-5704св21), від 29 червня 2022 року у справі № 664/1667/20, у зв`язку з необхідністю дотримання принципу правової визначеності, недопущення порушення статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу 1 до неї, оскільки заявник не зможе ефективно захистити свої права, що призведе до ілюзорності судового захисту.

У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до вказаного Закону та Цивільного процесуального кодексу України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд. Згідно з положеннями статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики, однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

З огляду на зміст статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У свою чергу Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 у справі «Брумареску проти Румунії» № 28342/95, § 61).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення Європейського суду з прав людини від 22 листопада 1995 року «С. В. проти Сполученого Королівства» № 20166/92, § 36).

Колегія суддів також зазначає, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж прийняття рішення Європейським судом з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.

Необхідність відступу від висновку Верховного Суду, яку обґрунтовує заявник у касаційній скарзі, наводячи власні міркування стосовно вирішення цієї справи по суті, не пов`язана з відсутністю, суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (неясністю, нечіткістю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів, а фактично зводиться до незгоди з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у зазначених заявником постановах.

Колегія суддів вважає, що заявник, зазначаючи про необхідність відступу від висновку Верховного Суду, не вказує конкретних причин необхідності відступу від цього висновку, зокрема не зазначає, в чому полягає його практична неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість, застарілість унаслідок зміни суспільного контексту чи розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання тощо.

З огляду на наведене, підстав для відступу від висновку про застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, немає.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки суду апеляційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.

Керуючись статтями 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров