ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 375/32/23

провадження № 61-11548св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,

відповідачі: Рокитнянська селищна рада Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_1 ,

треті особи: Державне підприємство «Богуславське лісове господарство», Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся з позовом до Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області (далі - Рокитнянської селищної ради), ОСОБА_1 , третя особа - Державне підприємство «Богуславське лісове господарство», про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні земельною ділянкою.

Позов мотивований тим, що рішенням сесії Ольшаницької сільської ради Рокитнянського району Київської області (далі - Ольшаницької сільради) від 11 вересня 2020 року № 670-35-VII був затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва (кадастровий номер :07:020:0008) на території Ольшаницької сільради Рокитнянського району Київської області (на даний час Білоцерківського району Київської області). У подальшому, на підставі рішення сесії Ольшаницької сільради від 08 жовтня 2020 року, здійснено реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 (номер запису про право власності 38564549, індексний номер 54475170).

Прокурор вважав, що рішення сільської ради та рішення про державну реєстрацію підлягають визнанню недійсними, оскільки земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду. Оспорюваними рішеннями порушено інтереси держави, оскільки з власності держави протиправно вибули лісові землі.

Прокурор просив:

усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :07:020:0008, площею 0,1200 га, яка розташована на території Ольшаницької сільської ради Рокитнянського району Київської області (на даний час - Білоцерківського району Київської області), шляхом:

визнання недійсним та скасування рішення Ольшаницької сільради від 11 вересня 2020 року № 670-35-VІІ, яким затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га, для індивідуального садівництва з кадастровим номером :07:020:0008 на території Ольшаницької сільради;

скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 254408893 від 08 жовтня 2020 року із скасуванням державної реєстрації права ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0, 12 га з кадастровим номером :07:020:0008;

повернення Київській обласній державній адміністрації від ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :07:020:0008.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 26 травня 2023 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» як правонаступника реорганізованого Державного підприємства «Богуславське лісове господарство».

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2023 року у складі судді Чорненької О. І. у задоволенні позову заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області (далі - Рокитнянської селищної ради), ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство «Богуславське лісове господарство» (далі - ДП «Богуславське лісове господарство»), Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 20 жовтня 2023 року, на земельну ділянку з кадастровим номером :07:020:0008, площею 0,12 га, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що:

позивачем не доведено належними та допустимим доказами, що земельна ділянка, яка надана у власність відповідача ОСОБА_1 на підставі оспорюваного рішення сесії Ольшаницької сільради від 11 вересня 2020 року № 670-35-VII перебувала в постійному користуванні ДП «Богуславське лісове господарство», була відведена для лісогосподарських потреб чи іншим чином встановлено лісогосподарське цільове призначення. Відповідно до даних Державного земельного кадастру, земельні ділянки лісогосподарського призначення, що межують зі спірною земельною ділянкою, не сформовані, і відповідно до статті 79-1 ЗК України, не існують як об`єкти цивільних прав. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, на які посилається позивач як на такі, що підтверджують право користування землею, відповідно до законодавства України, не є документами, на підставі яких здійснюється формування земельних ділянок. На момент надання земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_1 , така земельна ділянка обліковувалась як землі державної власності, її цільове призначення як земель лісогосподарського призначення в установленому Земельним кодексом України (далі - ЗК України) порядку не визначалось. З огляду на фактичні обставини спору та враховуючи наведену практику Європейського Суду з прав людини, наведені прокурором в позові твердження створюють загрозу непередбачуваного та свавільного втручання в право на мирне володіння майном. Встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про відсутність в діях відповідачів порушень прямих вказівок закону, тому відсутні підстави стверджувати про незаконність рішення органу місцевого самоврядування та надання земель у власність. Також суд зауважив про відсутність підстав стверджувати про порушення прав та інтересів Київської обласної державної адміністрації як власника спірної землі, оскільки Київська обласна державна адміністрація в даному випадку є органом розпорядження землями державної власності, наведені в позові обставини стосуються лише повноважень стосовно розпорядження землями, порушення яких не підтвердилось. Крім того, позовні вимоги прокурора, пред`явлені в порядку статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не відповідають належному способу захисту, що є підставою для відмови в їх задоволенні, в тому числі у зв`язку з тим, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту прав. У даному випадку належним способом захисту порушеного права власності на земельну ділянку є подання саме віндикаційного позову до добросовісного набувача, а не шляхом подачі негаторного позову. Окрім того, оскільки позивачем не було доведено належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, то вимога про скасування записів про державу реєстрацію права власності не підлягає задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2023 року скасовано.

Ухвалено у справі нове судове рішення, яким позов заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь держави земельну ділянку площею 0,12 га, з кадастровим номером :07:020:0008.

Стягнено з Рокитнянської селищної ради та ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі 9 303,75 грн з кожного.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що:

прокурор довів, що представництво інтересів держави у цій справі здійснюється згідно з діючим законодавством та в межах наданих прокурору повноважень щодо захисту інтересів держави. Про звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації прокурор завчасно повідомив державну адміністрацію;

спірна земельна ділянка накладається на землі 93 кварталу Бушівського лісництва та не вилучалась з Державного лісового фонду України, а Ольшаницька селищна рада, правонаступником якої є Рокитнянська селищна рада Білоцерківського району Київської області, не наділена такими повноваженнями, рішення про вилучення спірної земельної ділянки, зміну її цільового призначення не приймалося. Отже, рішення Ольшаницької сільради від 11 вересня 2020 року про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки лісогосподарського призначення для індивідуального садівництва за рахунок державних земель лісогосподарського призначення із подальшою реєстрацією за ним права власності є незаконним, оскільки зазначена земельна ділянка вибула з державної власності у незаконний спосіб, тож в даному випадку порушені права держави;

обраний прокурором спосіб захисту у вигляді усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, є суперечливим, оскільки містить елементи одночасно негаторного (володіючого власника) та віндикаційного (неволодіючого власника) позовів, які є взаємовиключними. Проте, врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, апеляційний суд вважав можливим захистити порушене право у цій справі шляхом витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння;

також колегія суддів зробила висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування спірного рішення Ольшаницької сільради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, оскільки рішення про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У серпні 2024 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин актуальну судову практику, а натомість під час апеляційного розгляду справи самостійно змінив поданий прокуратурою позов з негаторного на віндикаційний, чим порушив, в тому числі, права співвідповідачів у цій справі. Разом з тим, установивши, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 , суд першої інстанцій зробив правильний висновок, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки у контексті зазначених обставин справи, є таким, що не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку, а відтак обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, не є належним;

не відповідає матеріалам справи висновок апеляційного суду щодо доказу, долученого до справи позивачем - листа ДП «Богуславське лісове господарство», якому апеляційний суд надав істотного значення при розгляді справи, оскільки в листі не було зазначено жодних витягів з публічної кадастрової карти, посилання на долучення додатків в листі відсутнє;

матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що на момент виникнення спірних правовідносин, земельна ділянка, площею 0,12 га, з кадастровим номером :07:020:0008, відносилась до земель лісового фонду. Вся проектна документація на спірну земельну ділянку свідчить про те, що вона відносилася саме до земель сільськогосподарського призначення, розпорядником якої була саме Ольшаницька сільрада;

апеляційний суд не надав оцінку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва за адресою: Ольшаницька сільська рада, Рокитнянський район, Київська область;

апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 як добросовісний набувач спірної земельної ділянки не знав, і не міг знати, що ліс і ділянка могли вибути з володіння держави із порушенням вимог закону. А задоволення позову прокурора становить порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції та непропорційне втручання в право власника на мирне володіння майном та суперечить висновкам ЄСПЛ.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року відмовлено.

У вересні 2024 року матеріали цивільної справи № 375/32/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про участь у розгляді справи, справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 21 серпня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що рішенням Ольшаницької сільради від 11 вересня 2020 року № 670-35-VII затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,12 га, для індивідуального садівництва (кадастровий номер :07:020:0008) на території Ольшаницької сільради (на даний час Білоцерківського району Київської області), а також передано безоплатно у власність ОСОБА_1 вказану земельну ділянку для індивідуального садівництва.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 квітня 2021року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,12 га, кадастровий номер :07:020:0008. Підстава для державної реєстрації: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, рішення органу місцевого самоврядування серія та номер № 670-35-VII, виданий 11 вересня 2020 року, видавник Ольшанська сільрада.

Апеляційний суд також встановив, що відповідно до листа ДП «Богуславське лісове господарство» № 247 від 26 травня 2021 року, адресованого Білоцерківській окружній прокуратурі, та доданих до нього картографічних матеріалів, спірна земельна ділянка площею 0,12 га накладається на землі лісового фонду у кварталі 93 виділу 7 Бушівського лісництва. Також у цьому листі державне підприємство повідомило, що не надавало погоджень на передачу, припинення, вилучення чи зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :07:020:0008. На підтвердження висновків державним підприємством було направлено витяг з публічної карти.

У відповіді № 1001 від 26 грудня 2022 року на звернення ДП «Богуславське лісництво» повідомило прокуратуру про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:020:0008 накладається на землі державного лісового фонду Бушівського лісництва, а саме квартал 93 виділу 7. Також зазначено, що перевірка, зокрема, даного кадастрового номеру проведена за посиланням на адресу інтернет-ресурсу, оскільки у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України доступ до публічної кадастрової карти заблокований. Як додаток до листа державним підприємством долучено копію проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Богуславське лісове господарство» Київського обласного та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства, Бушівське лісництво, виготовленого Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Українська лісовпорядна експедиція» Державного агентства лісових ресурсів України, відповідно до якого площа кварталу 93 становить 39,3 га.

За змістом інформації, яка міститься у долученому до справи Проекті в частині розташування 93 кварталу Бушівського лісництва ДП «Богуславський лісгосп» з додатками: фрагментом планшету № 2, що має інвентаризаційний номер 03202/01/02 Прим.2, розташування земельної ділянки 93 кварталу лісництва перенесено на планово-картографічні матеріали з відображенням системи координат та інших умовних знаків, а також детальним описом та характерними особливостями земельної ділянки, що розташована на 7 виділах кварталу, як то передбачено положеннями Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним Комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року.

07 червня 2021 року Київське обласне та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства, розглянувши листа щодо накладення на землі лісогосподарського призначення, повідомило позивача, що Управління не надавало погодження про вилучення чи зміну цільового призначення, зокрема, земельної ділянки з кадастровим номером :07:020:0008.

Кабінетом Міністрів України не приймалося рішення про вилучення із державної власності, надання у власність, зміни цільового призначення, припинення права постійного користування ДП «Богуславське лісове господарство» спірної земельної ділянки.

Міністерством екології та природніх ресурсів України листом за № 5/4,1-15/8289-19 від 26 липня 2019 року було погоджено проект організації та розвитку лісового господарства Київської області щодо в тому числі й ДП «Богуславський лісгосп».

Відповідно до даних фрагменту публічної кадастрової карти України, направленої об`єднанням, межі земельної ділянки з кадастровим номером :07:020:0008, відображені на карті червоним кольором під № 3 накладаються на землі 93 кварталу 93 Бушівського лісництва, відображені на карті чорним кольором.

Відповідно до долучених до справи планово-картографічних матеріалів, земельна ділянка лісогосподарського призначення, на яку накладається виділена у власність відповідача спірна ділянка, має рекреаційну характеристику, як галявина - відкритий простір без дерев.

Позиція Верховного Суду

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що:

«55. Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

56.Тому Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).

69.У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 лютого 2020 року по справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, 911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17 також сформульований висновок про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України таЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

70.Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком по суті попри його неналежне обґрунтування у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду. У зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від наведеного висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

72.Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

109. Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення споруможе вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

148.Велика Палата Верховного Суду неодноразовозвертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем,незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках,коли має бутизастосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чиінші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

150.Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

151.Визнання недійсним державного акта також не єнеобхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння,а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)).

154.З огляду на викладене, під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається.

155.Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

200.Велика Палата Верховного Суду нагадує її попередній висновок про те, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України на можливість витребування власником земельних ділянок не впливає їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 56))».

У постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевої набувачки потрібно розглядати як віндикаційний позов, пред`явлений власником на підставі статей 387, 388 ЦК України з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння») за власником.

Отже, у справах з подібними правовідносинами Велика Палата Верховного Суду однаково та послідовно застосовує норми права та робить висновки, що правомірним та ефективним способом захисту порушених прав держави на землі лісогосподарського призначення є саме віндикаційний позов.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. Постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2025 року у справі № 953/9152/20 (провадження № 61-2631св24), зазначено, що:

«У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц та інших.

Пред`являючи позов, прокурор в інтересах держави в особі Харківської міської ради просив: визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, серія ЯЛ № 184330 від 22 червня 2010 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 ; скасувати запис про право власності № 835069 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку, (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, зареєстровану за ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути на користь держави в особі Харківської міської ради земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Прокурор обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що відповідач отримав земельну ділянку, щодо якої органом місцевого самоврядування відповідне рішення про передачу спірної земельної ділянки не приймалося.

Отже, спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, передача її у власність не погоджувалася та відбулася поза волею розпорядника.

Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.

Застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 грудня 2024 року у справі № 485/1500/21.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції надав правильну юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам та обґрунтовано вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосування положення статей 387, 388 ЦК України (норми про віндикацію), однак прокурор заявив вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку (негаторний позов) і не заявляв вимоги про витребування земельної ділянки на користь держави в особі Харківської міської ради, що є неналежним способом захисту порушеного права. Верховний Суд вважає, що витребування земельної ділянки без заявлення таких вимог прокурором порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить частині першій статті 13 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року у справі № 490/6036/20 (провадження № 61-6810св24) зазначено, що: «суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що по своїй суті пред`явлений позов прокурора є віндикаційним (статті 387-388 ЦК України), тоді як позивач на обґрунтування позовних вимог посилався на статтю 391 ЦК України, тобто звертався з негаторним позовом. З огляду на зазначене обґрунтованими є доводи касаційної скарги про застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин (статті 387-388 ЦК України). Самостійна зміна судом правових підстав звернення прокурора з позовом до суду суттєво впливає на застосування інституту позовної давності, оскільки негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав».

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).

У справі, що переглядається:

прокурор звернувся з позовом про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні спірною земельною ділянкою, вказавши, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, тому підлягає поверненню у власність держави. Просив усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою шляхом визнання недійсним та скасування рішення сільради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень із скасуванням державної реєстрації права ОСОБА_1 на земельну ділянку площею, повернення Київській обласній державній адміністрації від ОСОБА_1 земельної ділянки;

суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову через необґрунтованість позовних вимог та обрання прокурором неналежного способу захисту;

колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обрання прокурором неналежного способу захисту та вказує, що для повернення власникові земельних ділянок лісогосподарського призначення ефективним є позов про їх витребування з чужого незаконного володіння на підставі статей 387, 388 ЦК України;

проте, суд першої інстанції не врахував, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Оцінка доводам позивача щодо порушення його права (інтересу) (вирішення спору по суті) має надаватися лише за належною вимогою;

разом з тим, апеляційний суд при скасуванні рішення суду першої інстанції та частковому задоволенні позову, вважав, що в цій справі порушені права власника земельної ділянки повинні бути захищені у саме спосіб витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , оскільки обраний прокурором спосіб захисту у вигляді усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, є суперечливим (містить елементи одночасно негаторного (володіючого власника) та віндикаційного (неволодіючого власника));

апеляційний суд не врахував, що витребування земельної ділянки без заявлення таких вимог прокурором порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та помилково скасував рішення суду про відмову у задоволенні позову.

З огляду на викладене, постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного перегляду, та з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2025 року у справі № 953/9152/20 (провадження № 61-2631св24), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року у справі № 490/6036/20 (провадження № 61-6810св24), дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції частково без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року скасувати.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко