ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 127/34437/21

провадження № 61-4695св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пунько Ірини Валеріївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року під головуванням судді Ан О. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Войтка Ю. Б., Сопруна В. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про розірвання договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила розірвати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 травня 2020 року продавцем ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 , та покупцем ОСОБА_2 , від імені якого діяла на підставі довіреності ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О. О., зареєстрований в реєстрі за № 564 та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог вказувала, що 26 травня 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , від імені якого діяла ОСОБА_6 , уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О. О., зареєстрований в реєстрі за № 564.

Продаж квартири здійснено за 250 000 грн. Згідно з інформацією щодо ринкової вартості квартири середня вартість 1 кв. м становить 750 дол. США. Вартість квартири загальною площею 76,9 кв. м складатиме 57 675 дол. США, що в еквіваленті становить 1 549 727,25 грн.

Отже вартість квартири, визначена представниками сторін в договорі купівлі-продажу є заниженою, а саме такою, що не відповідає ринковій вартості даної квартири на момент укладення договору купівлі-продажу.

Представник продавця ОСОБА_3 і покупець ОСОБА_2 є досить добрими друзями, та відповідно поза волею ОСОБА_1 вступили в зговір щодо продажу ОСОБА_2 квартири за 250 000 грн, що на 1 299 727,25 грн менше її реальної вартості.

При цьому жодних коштів за продаж квартири від ОСОБА_2 ні ОСОБА_1 , ні її представник ОСОБА_3 не отримували, як це визначено договором, що підтверджується виписками по рахунках ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , що вказує на порушення умов договору щодо здійснення розрахунку за придбану квартиру.

Покупець є громадянином США, до України в період укладення договору не приїздив, відповідно, якби розрахунок по договору купівлі-продажу проводився, то він мав бути здійсненим лише шляхом переказу коштів на рахунок покупця або його представника, що здійснено не було, а тому умови договору покупцем не виконані.

Про продаж квартири ОСОБА_1 стало відомо лише у грудні 2021 року, оскільки за весь цей час з моменту видачі ОСОБА_3 довіреності та до грудня 2021 року жодних коштів за продаж квартири позивач не отримувала і не здогадувалася про продаж квартири, оскільки в цій квартирі весь час проживав її представник за довіреністю ОСОБА_3 , який є її батьком, і він не повідомив її про продаж квартири, а навпаки, постійно повідомляв про те, що покупця на квартиру немає.

ОСОБА_3 весь час проживав в квартирі, сплачував комунальні платежі та платежі по охороні квартири, що свідчить про те, що жодних домовленостей сторонами договору не виконано і угода не призвела до реалізації правових наслідків описаних в ній.

Оскільки в обумовлений договором купівлі-продажу строк відповідач не здійснив повний розрахунок за придбану квартиру, відповідно він завдав їй збитків у розмірі недоотриманої суми по договору 250 000 грн, що слід вважати реальними та істотними збитками, тому як позивач, продавши належну їй квартиру, не змогла отримати вартість предмета договору, визначену сторонами, та позбавлена можливості використати кошти від продажу квартири на свої потреби, а отже, позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору.

З огляду на те, що відповідач не виконав одну із істотних умов договору - проведення розрахунку за придбане майно, тобто не вчинив дій щодо належного виконання умов договору, чим істотно порушив його умови, та відповідно наявні правові підстави для розірвання спірного договору.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 14 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з договором купівлі-продажу квартири, укладеного 26 травня 2020 року і підписаного представниками сторін договору, представник продавця отримав визначені сторонами кошти в повному обсязі від представника покупця до укладення цього договору, а представник покупця прийняла у власність покупця спірну квартиру, проте позивач та її представник не надали доказів на спростування зазначених у договорі купівлі-продажу обставин, та не надали достатніх і достовірних доказів, які б підтверджували порушення умов договору купівлі-продажу квартири, а також позивач не оспорювала та не визнавала недійсним доручення, яке вона видала на ім`я ОСОБА_3 , не ставила під сумнів його дії, які призвели до порушення її прав.

Також суд вказав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права. Способом захисту права позивача у цій справі, згідно з приписами пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України, є примусове виконання обов`язку в натурі, і позовна вимога про стягнення майна з відповідача на підставі приписів глави 83 ЦК України відповідатиме такому способу захисту порушеного права.

Вінницький апеляційний суд постановою від 21 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року частково змінив у мотивувальній частині рішення, виклав його в редакції постанови апеляційного суду.

В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що мотиви позовної заяви про неотримання продавцем - ОСОБА_1 , коштів за продану квартиру, повністю заперечується і не узгоджується зі змістом договору купівлі-продажу квартири, у якому зазначено, що сторони провели розрахунок до підписання договору купівлі-продажу та не мають один до одного жодних претензій фінансового характеру.

Такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар покупцю, і який його прийняв, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами, оскільки позивач також обґрунтовувала свої позовні вимоги і тим, що вартість, визначена представниками сторін в договорі купівлі-продажу квартири є заниженою, а саме такою, що не відповідає ринковій вартості квартири на момент укладення договору купівлі-продажу, адже сума продажу квартири визначена на 1 299 727 грн менше від реальної ринкової вартості проданої квартири.

Зважаючи на таку суперечливу поведінку позивача, а також необхідність врахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 194/342/15-ц, який ґрунтується на правовому висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми статті 692 ЦК України, викладеному у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не надала доказів на спростування умов договору щодо отримання представником продавця визначеного сторонами розміру грошових коштів від представника покупця до укладення договору, тобто, що позивач не надала достатніх достовірних доказів, які б підтверджували порушення умов договору купівлі-продажу квартири, а також з тих підстав, що позивач обрала неналежний спосіб захисту свого права.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною, достатньою підставою для відмови у задоволенні позові, тому апеляційний суд не вбачав підстав надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги, оскільки висновки суду по суті вирішення спору, про обґрунтованість чи необґрунтованість вимог позивача мають бути зроблені після обрання ним належного способу захисту свого права.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пунько І. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 лютого 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підставу, визначену пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник зазначає, що необхідно відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 та у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 194/342/15-ц, який застосований судом апеляційної інстанції.

Оскільки ціна квартири визначена у розмірі 250 000 грн, розрахунок у відповідності до Положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні в обов`язковому порядку мав здійснюватися виключно шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок продавця. Проте, на рахунки ОСОБА_1 чи її представника ОСОБА_3 жодних коштів від ОСОБА_2 або його представника не надходило.

Позивач сплачує всі необхідні комунальні платежі, проживає у квартирі в період перебування в м. Вінниці, ключі від квартири покупцю не передавались, відповідно фактично передання квартири відповідачу здійснено не було, що підтверджує недотримання сторонами істотних умов договору, тому розірвання зазначеного договору є належним способом захисту.

Крім того, вартість визначена представниками сторін у договорі купівлі-продажу є заниженою.

Станом на 2024 рік відповідач коштів не сплатив, квартиру у власність фактично не прийняв, ніколи в квартирі не був, нею не цікавився та відповідно не утримував.

Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи не подали

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 06 травня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Вінницького міського суду Вінницької області.

18 липня 2024 року цивільна справа № 127/34437/21 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Згідно з договором купівлі-продажу від 26 травня 2020 року, укладеного ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , від імені якого діяла ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О. О. і зареєстрованого в реєстрі за № 564, представник продавця від імені продавця передав у власність (продав), а представник покупця прийняла у власність покупця (купила) квартиру АДРЕСА_1 та сплатила за неї ціну (суму), зазначену в пункті 2.1 цього договору (пункт 1.1).

Відповідно до даних, викладених в правовстановлюючому документі квартира в цілому загальною площею 105,6 кв. м, в тому числі житлова площа - 76,9 кв. м (пункт 1.2).

Згідно з пунктом 2.1 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 250 000 грн, які, за твердженням представника продавця, продавець отримала в повному обсязі від представника покупця до укладення цього договору з урахуванням «Положення про проведення касових операцій у національній валюті в України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 і своїми підписами під цим договором представники сторін підтверджують факт повного розрахунку між сторонами за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку (т. 1 а. с. 103, 104).

Офіційний курс гривні щодо іноземних валют станом на 26 травня 2020 року становив: за 1 долар США - 26,8742 грн.

Згідно з випискою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 15 грудня 2021 року № L31IQO1T7A08E410 по надходженням по картці/рахунку і додатковим рахункам, відкритим на ім`я ОСОБА_1 за період 01 березня 2020 року - 20 травня 2020 року, надходжень: 0,00, операції за обраний період відсутні (т. 1 а. с. 107).

Відповідно до виписки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 15 грудня 2021 року № 4BQ49J78P2CSO7EF по надходженням по картці/рахунку і додатковим рахункам, відкритим на ім`я ОСОБА_3 за період 01 березня 2020 року - 20 травня 2020 року, усього надходжень: 9 950 грн, операції за обраний період: 02 квітня 2020 року, переказ з карти ПриватБанку через додаток Приват24, відправник: ОСОБА_1 , сума у валюті операції - 10 000 грн (т. 1 а. с. 108).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У частині першій статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору.

У свою чергу, глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

Згідно з частинами першою-третьою статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець у свою чергу також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 194/342/15-ц з подібними правовідносинами Верховний Суд дійшов висновку, що такий спосіб захисту як розірвання договору купівлі-продажу, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не є ефективним, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовляти саме з цих підстав.

Зазначений висновок Верховного Суду ґрунтується на правовому висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми статті 692 ЦК України, викладеному у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) про те, що «…покупці отримали товар, але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третя статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар покупцю, і який його прийняв, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами (зокрема, як у цій справі).

Крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права».

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 636/5261/18 та від 16 листопада 2022 року у справі № 308/1927/17.

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач просила розірвати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 травня 2020 року нею - продавцем, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 , та покупцем ОСОБА_2 , від імені якого діяла на підставі довіреності ОСОБА_6 , із тих підстав, що в обумовлений цим договором строк відповідач не здійснив повний розрахунок за придбану квартиру, тобто відповідач не виконав одну із істотних умов договору, не вчинивши дій щодо належного виконання умов договору, чим істотно порушив його умови, у зв`язку з чим наявні правові підстави для розірвання договору, оскільки позивач позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні цього договору, а саме - на отримання грошових коштів за продане майно, заборгованість за яким становить 250 000 грн, що складає 100 % вартості квартири (т. 1 а. с. 98-100, 177-179).

Згідно з умовами спірного договору купівлі-продажу квартири, викладених у пункті 1.1 за цим договором представник продавця від імені продавця передав у власність (продав), а представник покупця прийняла у власність покупця (купила) квартиру АДРЕСА_1 та сплатила за неї ціну (суму), зазначену в пункті 2.1 цього договору.

Відповідно до пункту 2.1 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 250 000 грн, які, за твердженням представника продавця, продавець отримала в повному обсязі від представника покупця до укладення цього договору з урахуванням «Положення про проведення касових операцій у національній валюті в України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 і своїми підписами під цим договором представники сторін підтверджують факт повного розрахунку між сторонами за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку (т. 1 а. с. 103, 104).

Отже мотиви позовної заяви про неотримання продавцем коштів за продану квартиру не узгоджується зі змістом договору купівлі-продажу квартири, у якому зазначено, що сторони провели розрахунок до підписання договору купівлі-продажу та не мають один до одного жодних претензій фінансового характеру.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши, що у спірних правовідносинах порушення права ОСОБА_1 (продавця нерухомого майна) полягає у тому, що вона не отримала грошових коштів (250 000 грн) від ОСОБА_2 як покупця, дійшов правильного висновку, що належним способом захисту може бути, зокрема, стягнення неотриманих коштів за договором купівлі-продажу, а не розірвання цього договору.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд правильно вказав, що, заявивши вимогу про розірвання договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 обрала неефективний спосіб захисту та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову саме з цих підстав.

Аргументи заявника про те, що вартість визначена представниками сторін у договорі купівлі-продажу є заниженою та на рахунки ОСОБА_1 чи її представника ОСОБА_3 жодних коштів від ОСОБА_2 або його представника не надходило, не мають значення для вирішення цього спору, оскільки в цьому випадку позивачем обрано неефективний спосіб захисту свого права.

Посилання в касаційній скарзі на те, що розірвання зазначеного договору є належним способом захисту є безпідставними, оскільки способом захисту, який належним чином захистить право ОСОБА_1 як продавця на отримання коштів, є позовна вимога про стягнення з покупця недоотриманих коштів.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач сплачує всі необхідні комунальні платежі, проживає у квартирі в період перебування в м. Вінниці, ключі від квартири покупцю не передавались, відповідно фактично передання квартири відповідачу здійснено не було, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки доказів того, що ОСОБА_2 не відмовлявся від прийняття об`єкта продажу та від оплати його вартості матеріали справи не містять.

Підставою касаційного оскарження заявник визначила пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме заявник вважає, що необхідно відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 та у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 194/342/15-ц, який застосовано судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження№ 12-145гс19) зазначила, що, якщо порушення права продавця полягає у тому, що він не отримав грошових коштів від покупця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів, тобто продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами, а не розірвання договору купівлі-продажу. Такий висновок також викладений у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 194/342/15-ц.

Разом з тим, заявник належним чином не обґрунтувала необхідність відступлення від зазначених висновків викладених у постановах Верховного Суду, на які посилався апеляційний суд. При цьому, аргументи в касаційній скарзі про те, що станом на 2024 рік відповідач коштів не сплатив, квартиру у власність фактично не прийняв, ніколи в квартирі не був, нею не цікавився та відповідно не утримував, не є підставами для відступу від висновків викладених у вказаних постановах Верховного Суду.

Крім того, аналогічна правова позиція щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2025 року у справі № 127/14617/21.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Оскільки Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, немає підстав для задоволення клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Пунько І. В. про зупинення виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 21 лютого 2024 року.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Пунько Ірини Валеріївни про зупинення виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 21 лютого 2024 року.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пунько Ірини Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року в незміненій частині та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров