09.09.2025 Провадження по справі № 2/940/2/25
Справа № 940/257/21

РІШЕННЯ

Іменем України

09 вересня 2025 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судового засідання Мудрик Н.А.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Неживка І.В.

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідачки адвоката Вдовиченка В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 14.08.2020.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_3 . Позивачка є єдиною спадкоємицею за законом першої черги після смерті матері. Спадщину після смерті матері позивачка прийняла, подавши 08.09.2020 до Тетіївської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, про що отримала витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі. При подачі заяви до нотаріуса, позивачка дізналась, що 14.08.2020 матір склала заповіт, яким належне їй майно заповіла ОСОБА_2 ,

Також позивачка зазначила, що її мати ОСОБА_3 мала інвалідність ІІ групи (загальне захворювання) та перебувала на обліку в Тетіївській ЦРЛ з діагнозом: меланома кон`юнктиви лівого ока, метастази в лімфатичні вузли лівої біля вушної області, що підтверджується довідкою № 212 від 30.11.2017 та випискою із медичної карти амбулаторного хворого (стаціонарного хворого) від 21.03.2018.

За життя, як стверджує позивачка, її відносини з матір`ю були складними, проте матір говорила, що все належне їй майно вона заповість своїм онукам, тобто її дітям, тому для неї є доволі дивним та обставина, що за 24 дні до смерті матір змінила свою позицію та заповіла належне їй майно сторонній людині.

Враховуючи, що матір позивачки перед смертю постійно вживала знеболюючі на основі наркотиків через онкологічну хворобу, у позивачки виникають реальні сумніви, що матір, складаючи заповіт, усвідомлювала свої дії та даний заповіт відповідав її волі.

Водночас зазначено, що перед смертю ОСОБА_3 , відповідачка не впускала позивачку до квартири матері, перешкоджаючи спілкуванню з нею.

Наведені обставини, на думку позивачки, дають всі підстави стверджувати, що заповіт є недійсним.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 09.03.2021 відкрито провадження в справі та призначено у справі підготовче засідання.

03.06.2021 представник відповідачки ОСОБА_4 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що позивачка не долучила до позовної заяви належних та достатніх доказів, які б давали підстави припустити, що ОСОБА_3 в момент складання заповіту не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, тому підстав для призначення судом посмертної судово-психіатричної експертизи, не має.

Водночас зазначено, що спадкодавець ОСОБА_3 була не лише сусідкою ОСОБА_2 , а й близькою подругою, з якою дружила приблизно сім останніх років, до смерті ОСОБА_3 , яка проживала в АДРЕСА_1 разом із своїм онуком ОСОБА_5 , 2009 року народження, оскільки позивачка ОСОБА_6 була засуджена до позбавлення волі за шахрайство і відбувала покарання в місцях позбавлення волі. Після відбуття 3 років 5 місяців позбавлення волі, позивачка ОСОБА_6 повернулась у м. Тетіїв, але стала проживати в іншому будинку, зі своєю матір`ю ОСОБА_3 та сином ОСОБА_7 не спілкувалась, ніякої допомоги їм не надавала та не провідувала.

Після того, як ОСОБА_3 дізналась про своє захворювання, як стверджує відповідачка, вона почала звертатись до неї за допомогою з різних питань: фінансових, догляду за дитиною при її поїздці до Києва на операцію, обстеження, проведення хіміотерапії тощо. В період хвороби ОСОБА_3 , відповідачка допомагала їй чим могла, грошима, одягом та продуктами.

Також зазначено, що за весь період хвороби ОСОБА_3 зробили чотири операції в різних лікувальних закладах, після проведення яких відповідачка постійно доглядала її, їздила з нею в лікувальні заклади, витрачала її та свої кошти на лікування.

Водночас, як стверджує відповідачка, ОСОБА_3 до останніх днів життя була психічно здорова, ніяких психічних розладів у неї не було, що підтверджується наявними та доданими до заперечень медичними документами. Про її нормальний психічний стан свідчить і її робота в дитячому садочку «Калинка» в м. Тетіїв, де вона ще працювала за чотири місяці до своєї смерті. У 2017 році ОСОБА_3 склала заповіт, яким належну їй квартиру АДРЕСА_2 заповіла онуку ОСОБА_5 , брату ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Про наявні заповіти ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_2 приблизно за тиждень до її смерті, коли віддала всі свої документи, в тому числі й заповіт від 14.08.2020, при передачі яких ОСОБА_3 попросила не давати своєї відмови від спадщини за заповітом на її житловий будинок АДРЕСА_3 , де проживає її донька ОСОБА_6 , оскільки вона зробила заповіт на мене та онуків, а дочка може при її відмові його продати, залишивши дітей без будинку.

При цьому відповідачка зазначає, що при посвідченні ОСОБА_3 всіх заповітів вона не була присутня з ОСОБА_3 , ніякого впливу на неї не здійснювала, тому заповіти, в тому числі заповіт від 14.08.2020, складались та посвідчувались на законних підставах і підстав для їх визнання недійсними немає.

Також відповідачка стверджує, що ОСОБА_3 була до останніх хвилин життя при ясному розумі, завжди розмовляла з нею та фактично померла у неї на руках. Позивачка ОСОБА_6 за весь період лікування матері, жодного разу не навідалась до неї. Після смерті ОСОБА_3 саме відповідачка похоронила її, провела за свої кошти поминальні обіди, встановила пам`ятник, доглядає за могилою (а. с. 63-69 т. № 1).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 29.11.2021 у справі за клопотанням представника позивачки адвоката Неживка І.В. призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психологічно-наркологічне медичне об`єднання» та провадження у справі зупинено.

02.06.2023 на адресу Тетіївського районного суду Київської області надійшло повідомлення від комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психологічно-наркологічне медичне об`єднання» про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, а саме: допит свідків про психічний стан, поведінку ОСОБА_3 у період складення нею заповіту, у зв`язку з чим ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 02.08.2023 поновлено провадження у справі.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 05.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 20.05.2024 клопотання представника позивачки задоволено та надісланоматеріали цивільної справи № 940/257/21 для подальшого проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психологічно-наркологічне медичне об`єднання» та провадження у справі зупинено.

27.05.2025 на адресу Тетіївського районного суду Київської області надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 294-ц/106-ц від 23.05.2025.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 29.05.2025 поновлено провадження у справі.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_10 та її представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Вдовиченко В.І. позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була матір`ю позивачки ОСОБА_1 (а. с. 7, 8 т. № 1).

За життя, 14.08.2020, ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко О.Г., зареєстровано в реєстрі за № 1-1349, згідно якого належну їй квартиру за АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 73 т. № 1).

Згідно із копією спадкової справи № 241/2020, заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулися позивачка ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_2 (а. с. 168-178 Т. № 1).

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0087284, ОСОБА_3 з 01.10.2019 строком до 01.10.2020 було встановлено другу групу інвалідності (загальне захворювання) (а. с 10 т. № 1).

Згідно із довідкою Тетіївської ЦРЛ за № 212 та виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_3 перебувала на обліку в онколога Тетіївської ЦРЛ з діагнозом: меланома кон`юнктиви лівого ока, метастази в лімфатичні вузли лівої біля вушної області (а. с. 11, 12 т. № 1).

Згідно з медичною документацією, долученою представником відповідачки до справи, ОСОБА_3 тривалий час страждала на ряд соматичних захворювань, у 2014 році був встановлений діагноз: «Меланома кон`юнктиви лівого ока. Mts в околовушну залозу». У подальшому неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу меланоми кон`юнктиви лівого ока з Mts в околовушну залозу, декілька разів було проведено оперативне лікування та ПХТ. Протягом 2015-2019 років регулярно обстежувалася, неодноразово були проведені інструментальні та лабораторні тести, в медичній карті описується соматичний стан, психічний стан не описується (а. с. 114-167 т. № 1).

У ході судового розгляду були допитані судом свідки.

Так, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , яка є дочкою позивачки, повідомила, що відповідачку знає, оскільки вона спілкувалася з бабусею ОСОБА_3 довгий час. ОСОБА_3 була налаштована на те, що квартира повинна залишитися онуку, бо позивачка її продасть. Також зазначила, що відповідачка налаштувала бабусю проти своєї дочки, казала, що в неї погана дочка, але остання хотіла приходити, але її не пускали. Останній раз за місяць до смерті була в гостях у ОСОБА_3 разом з позивачкою, все було добре, нормально говорила, просили вибачення за все, але прийшла відповідачка і почала казати проти дочки. Останнім часом ОСОБА_3 не їла, пила тільки воду, нічого не розуміла, лікувалася, приймала ліки, приходила медсестра та колола їй уколи. За день до смерті також бачила, що бабуся ОСОБА_3 хотіла записати майно на її та молодшого брата. За місяць бабуся сиділа розмовляла, все було нормально, стан погіршився за тиждень-два до смерті, за місяць до смерті почали давати уколи від болю. Також зазначила, що брат жив з бабусею ОСОБА_3 , а відповідачка налаштовувала бабусю, щоб квартира не залишилася їй та брату, бо донька погана, потім продасть квартиру, не залишиться онуку. Також зазначила, що бабуся працювала в дитячому садку, звільнилася за півроку до смерті та за півроку до смерті брат ОСОБА_5 переїхав до позивачки.

Свідок ОСОБА_12 повідомила, що вона працювала разом з ОСОБА_3 з 2000 років, потім дізналася, що ОСОБА_3 захворіла. Неодноразово ОСОБА_3 викликала її, як водія таксі. Приблизно 3 роки тому, ОСОБА_3 сама виходила з паличкою, сідала в автомобіль, розмовляли, та якось сказала: « ОСОБА_13 це ти, а я бачила твого ОСОБА_14 », але ОСОБА_15 вже помер і вона була на похоронах, вона про це сказала ОСОБА_3 , але вдруге, коли вона виходила, сказала: «Передавай привіт ОСОБА_16 ». Іншої дивної поведінки ОСОБА_3 не помічала, «ніякої шокуючої поведінки», але точно не пам`ятає. Також зазначила, що возила ОСОБА_3 після народження ОСОБА_17 разів 10, часто чекала і везла додому, позивачка їздила до мами, але її не пускали.

Свідок ОСОБА_18 , який є зятем позивачки, повідомив, що знав ОСОБА_3 , оскільки вона була бабусею дружини. Заходив в гості, не пам`ятає, щоб ОСОБА_3 казала щось погане, про те, що вона хворіє, бачив її перед смертю, але не пам`ятає коли, «вже була не така, зовсім друга».

Свідок ОСОБА_19 , який є лікарем, повідомив, що декілька разів приїздив до неї на виклик, в неї вже була виявлена онкопатологія, була тяжка хвора, але адекватна, на все адекватно реагувала, більше 3 років тому, але точно сказати не може, їй призначали препарати, симптоматичні, знеболювальне, психічні розлади в її поведінці не помічав, вдома коли приїздив були жінки, фізичний стан був важкий, а психічний стан був не порушений, те, що він її запитував, вона відповідала конкретно, нормально, казала, що голова болить, болі в грудній клітині, в лікарню приходила давно, останнім часом приїздив до неї, ніяких наркотичних засобів не виписував, ОСОБА_3 не просила виписати наркотичні препарати, фізичний стан був такий, що вона сама би не приїхала.

Свідок ОСОБА_20 , яка є приватним нотаріусом, повідомила, що посвідчувала спірний заповіт, конкретно не пам`ятає його зміст, але сумнівів не було, ОСОБА_3 недалеко жила, було літо, в кабінет приходила сама, при закритих дверях все було, але подробиць не пам`ятає, нічого особливого не помітила, була адекватна, казала, що доглядає онуків, не довіряла дочці і боялася, що «все піде по вітру», в неї був гарний почерк, говорила, що в неї вже був заповіт, але вона вирішила переробити, але подробиць не пам`ятає, була сповна розуму, гарно бачила, все розуміла, про заповіт сама так вирішила, переробити, сказала, що так потрібно.

Свідок ОСОБА_21 , яка була сусідкою ОСОБА_3 , повідомила, що іноді зустрічалися з ОСОБА_3 , говорили про здоров`я, бачила останній раз за 4-5 днів до смерті, було видно, що хвора, запитувала про дочку, про роботу, але поводилася ОСОБА_3 адекватно, нічого дивного не помітила. Коли ОСОБА_3 хворіла, їй допомагала саме ОСОБА_2 , їздила з нею в лікарню, в подальшому займалась і похоронами ОСОБА_3 , пам`ятник поставила. За життя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спілкувалися. З ОСОБА_3 проживав онук.

Свідок ОСОБА_22 повідомила, що вона дізналася із інтернет видання, де вона є модератором, що відбирають квартиру у 6 дітей, вона зв`язалася з автором, потім знайшла телефон ОСОБА_2 , яка розповіла, що ОСОБА_3 хочуть визнати недієздатною. Знає, що ОСОБА_3 працювала у 2020 році, у липні, травні, червні бачила її на заняттях, вона була психічно нормальна, зверталася з клопотанням про позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 стосовно ОСОБА_23 , але погодження не дали, через те, що у ОСОБА_3 було онкологічне захворювання. Також зазначила, що онук ОСОБА_7 проживав разом з ОСОБА_3 , яка його утримувала, а позивачка витрачала гроші на себе, за 2019-2020 роки ніяких сумнівів у психічному здоров`ї ОСОБА_3 не було.

Свідок ОСОБА_5 повідомив, що жив із бабусею ОСОБА_3 з народження, за місяць до того як їй стало зле, ходив кожен день, носив їй воду, мама забрала його до себе за 2 тижні, бабуся його не впізнавала, «несла бред», коли жив з нею, то казала, що квартира має бути на нього. Сусідка ОСОБА_2 часто приходила, спілкувалися, про що не пам`ятає, яка хвороба була не знає, за місяць бабуся лежала і не могла вставати, а раніше бабуся все робила, а свідок допомагав, останнім часом майже не впізнавала його, лежала і дивилася в стелю. Також зазначив, що жив у мами, коли бабуся була у лікарні, мама була на похороні, протягом останнього місяця до смерті, він на похорон не пішов, була істерика, було боляче, бабуся часто говорила, що квартиру залишить йому, перед смертю говорила щось незрозуміле, за 3-4 місяці ще говорила про квартиру. Мама приходила до бабусі, за місяць до смерті вона лежала, приїжджала швидка раз в півтора тижня.

Також встановлено, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 294-ц/106-ц від 23.05.2025, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період, який цікавить суд, а саме під час складання та підписання заповіту 14.08.2020 року, на психічні розлади, які б суттєво впливали на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, не страждала. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період, який цікавить суд, а саме 14.08.2020 року, була здатна за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 126-130 т. № 1).

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає таке.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

У частині першій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

За частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 401/3244/17 зазначив, що заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

У постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 317/1029/20 Верховний Суд зазначив, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц Верховний Суд вказав, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

У постанові від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19 Верховний Суд зазначив, що у справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що оскільки її матір ОСОБА_3 , яка мала онкологічне захворювання, перед смертю постійно вживала знеболюючі на основі наркотичних препаратів, тому виникли сумніви, що матір, складаючи заповіт, усвідомлювала свої дії та оспорюваний заповіт відповідав її дійсній волі.

Однак, такі твердження позивачки суд оцінює критично, оскільки факт наявності у ОСОБА_3 онкологічного захворювання не доводить тих обставин, що заповідач на момент посвідчення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Водночас, з наявної у матеріалах справи медичної документації не можливо достовірно встановити, що ОСОБА_3 внаслідок наявного у неї онкологічного захворювання страждала тяжким психічним розладом та/або могла перебувати у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, чи під впливом лікарських препаратів, в результаті чого, не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними в момент посвідчення оспорюваного заповіту, а саме 14.08.2020, оскільки відомості про постійне призначення ОСОБА_3 наркотичних препаратів в матеріалах справи відсутні, у тому числі відсутні докази щодо використання ОСОБА_3 , виписаного за рецептом ЛВ № 425381 від 23.06.2020 (а. с. 13 т. № 1), препарату фентаніл (пластир) безпосередньо в період підписання оспорюваного заповіту, а саме 14.08.2020, чи напередодні.

Також матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 перебувала на обліку в лікаря-психіатра чи знаходилась на лікуванні в психіатричних закладах.

Відтак, сама по собі, наявність у ОСОБА_3 онкологічного захворювання, за відсутності у справі інших доказів, не дозволяє суду дійти висновку про абсолютну її неспроможність в момент підписання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Суд зазначає, що єдиним способом для визначення наявності такого стану особи на момент складення заповіту є призначення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Верховний Суд у постанові від 25.11.2021 у справі № 210/573/19 зазначив, що обов`язковість вимог ст. 105 ЦПК України щодо призначення судової-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта, в цьому випадку, є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 77 ЦПК України.

У ході розгляду справи була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза та згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 294-ц/106-ц від 23.05.2025, ОСОБА_3 під час складання та підписання заповіту, 14.08.2020, на психічні розлади, які б суттєво впливали на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, не страждала та була здатна за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Висновок судово-психіатричного експерта є чітким, обґрунтованим та узгоджується з матеріалами справи, зокрема з медичною документацією хворої ОСОБА_3 та показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_5 , які описують поведінку ОСОБА_3 як адекватну.

Водночас, показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_18 суд оцінює критично, оскільки вони суперечать показанням інших свідків, а також наявній в матеріалах справи медичній документації стосовно хворої ОСОБА_3 . До того ж їхні показання не містять деталей «неадекватної» поведінки ОСОБА_3 , які проявлялися у неї в певних ситуаціях та не зазначено, коли саме це відбувалося. Більш того, показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_18 , які є родичами, членами сім`ї позивачки, не можуть бути об`єктивними, з огляду на їх заінтересованість у вирішенні справи на користь позивачки, що також викликає обґрунтовані сумніви у їх достовірності.

Крім того, показання свідка ОСОБА_12 , яка зазначила, що ОСОБА_3 , коли ще користувалася послугами свідка (таксі), передавала вітання її померлому чоловіку, у якого була на похоронах, суд також оцінює критично, оскільки невідомо, коли саме це трапилося, до того ж жоден зі свідків не описував подібної поведінки у ОСОБА_3 раніше, тому описаний епізод не може розглядатися як беззаперечний доказ «неадекватної» поведінки ОСОБА_3 .

Поряд з цим, посилання позивачки як на підставу недійсності оспорюваного заповіту на те, що за 24 дні до смерті матір ОСОБА_3 змінила свою позицію, що належне їй майно заповість онукам, та заповіла це майно сторонній особі, суд також критично сприймає, оскільки докази того, що в момент посвідчення заповіту на користь відповідачки такі її дії не відповідали дійсному наміру на випадок своєї смерті заповісти належне їй майно ОСОБА_2 , в матеріалах справи відсутні.

Зрештою, суд не може залишити поза увагою і складні відносини позивачки з матір`ю загалом, що визнає і сама позивачка. Відтак, сумнівним є твердження позивачки про те, що волевиявлення матері для неї було абсолютно дивним та неочікуваним.

Суд констатує, що навіть з точки зору стороннього спостерігача, не виглядає підозрілим складення заповіту ОСОБА_3 на сусідку, яка є близькою подругою багато років, доглядає та допомагає у лікуванні, підтримує спілкуванням, за умови, що інші близькі родичі, зокрема рідна дочка фактично не брала жодної участі у житті матері.

З огляду на зазначене, суд у ході розгляду справи не встановив обставин, а позивачка не надала доказів на підтвердження того, що заповідач ОСОБА_3 була абсолютно неспроможна в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Водночас, зокрема, висновком судово-психіатричного експерта № 294-ц/106-ц від 23.05.2025 підтверджено, що заповідач ОСОБА_3 під час складання та підписання заповіту, 14.08.2020, на психічні розлади, які б суттєво впливали на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, не страждала та була здатна за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що оспорюваний заповіт вчинявся ОСОБА_3 саме у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тобто не доведено обставин, на які посилалася позивачка ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши надані докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити за недоведеністю позивачкою позовної вимоги належними та допустимими доказами.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивачку.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Керуючись статтями 10, 12, 81, 133, 137, 141, 264-268, 279, 354 ЦПК України, статтями 203, 204, 215, 225, 1216, 1217, 1223, 1234, 1257 Цивільного Кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 18 вересня 2025 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК