Справа № 466/8470/21
Провадження № 2/466/174/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Комарницької В.-М.В.

представник позивача Павлова З.П.

представник відповідача Білевич Х.О.

представник третьої особи Заєць Б.Р.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської Ради, державного нотаріуса третьої Львівської державної нотаріальної контори Станкевич Вікторії Мирославівни про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації, -

в с т а н о в и в :

Львівська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить:

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 17,1 кв.м на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01) на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради (, місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок, 1);

скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 17,1 кв.м на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01) з припиненням права власності ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1 ), на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 17,1 кв.м АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач є первинним власником підвального приміщення загальною площею 17,1 кв.м, яке розташоване у будинку на АДРЕСА_1 .

Вказане приміщення незаконно вибуло з власності позивача на користь ОСОБА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10.03.2009 року у справі 2о-30/2009, яке в подальшому було скасовано.

При цьому Львівська міська рада не надавала згоди на відчуження спірного приміщення та відповідних рішень не приймала, не була стороною по справі №2о-30/2009, а тому таке майно вибуло з комунальної власності неправомірно і поза волею власника майна.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Баєвої О.І. від 13 вересня 2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та пояснив, що дійсно ОСОБА_1 тривалий час користується спірним підвальним приміщенням, однак згоди на відчуження такого Львівська міська рада не надавала. Крім того, позивачу не було відомо про рішення суду у справі №2о-30/2009 на підставі якого встановлено факт перебування у власності ОСОБА_1 спірного приміщення, у зв`язку з чим ОСОБА_1 встигла зареєструвати право власності на таке. В подальшому вказане рішення суду було скасовано, а відтак ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив відмовити у задоволенні позову обґрунтовуючи це тим, що ОСОБА_1 користується спірним приміщенням з 1990 року, здійснила у ньому ремонт, є добросовісним користувачем і жодних претензій щодо використання нею цього приміщення ні від мешканців будинку, ні від ЖЕК чи органів місцевого самоврядування не виникало. Також зазначив, що Львівська міська рада не є власником спірного приміщення, а тому не має права на його витребування.

Треті особи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова №192 від 14.04.1987 за територіальною громадою в особі Львівської міської ради оформлено право власності на будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 968,1 кв.м.

На підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення шляхом викупу від 19 вересня 2003 року № 881 ОСОБА_1 набула у власність нежитлове приміщення, площею 29,4 кв. м, на АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10.03.2009 встановлено факт належності ОСОБА_1 на праві приватної власності нежитлового підвального приміщення, загальною площею 17,1 кв. м, яке розташоване в будинку АДРЕСА_1 і позначено на поверховому плані літерою «22-1».

Після реєстрації права власності на вказане приміщення за ОСОБА_1 таке було продано ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2514 від 09.07.2009.

06.02.2015 ОСОБА_2 на підставі договору дарування відчужив спірне майно ОСОБА_1 , яка згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником вказаного майна станом на даний час.

В подальшому, Львівський апеляційний суд постановою від 04 червня 2021 року апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнив, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2009 року у справі №2о-30/209 скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовив.

Верховний Суд постановою від 20 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнив частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 04 червня 2021 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 29 серпня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради закрив.

Верховний Суд постановою від 05 квітня 2023 року касаційну скаргу Львівської міської ради задовольнив. Ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду Львівський апеляційний суд постановою від 21 листопада 2023 року апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 березня 2009 року скасував.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності на праві приватної власності нежитлового приміщення під літерою «22-1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 17,1 кв. м залишив без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 21.03.2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Білевич Христиною Орестівною залишено без задоволення. Постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року залишено без змін.

Станом на день звернення з позовною заявою право власності на спірне підвальне приміщення зареєстроване за ОСОБА_1 .

Частиною другою статті 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є в т.ч. територіальні громади, які за змістом частини першої статті 169 ЦК України діють на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно статті 172 ЦК України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і надалі в редакції, чинній на момент відчуження спірних приміщень) зазначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно із частиною третьою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За змістом статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» установлено, що Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частинами п`ятою, восьмою цієї статті визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦК України, нею врегульовані правила витребування майна від недобросовісного набувача, визначення якого розкрито у частині першій статті 390 ЦК України і яким є особа, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.05.2020 року (справа № 369/6892/20) віндикаційний позов до недобросовісного набувача завжди підлягає задоволенню.

Принципово відмінними є правила витребування майна від добросовісного набувача, визначення якого розкрито в частині першій статті 388 ЦК України і яким вважає особа, яка не знала і не могла знати, що придбаває майно в особи, яка не має права його відчужувати.

Так, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц зазначено, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння; визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

У випадку позбавлення власника володіння рухомим майном таке введення полягає або у добровільній передачі власнику його майна особою, яка незаконно володіє даним майном або у примусовому вилученні у такої особи майна з послідуючою передачею майна його власнику.

Також, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2025 року у справі № 727/348/23 вказано, що предметом доказування у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння є: факти, що підтверджують право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння власника (титульного володільця), наявність майна в натурі у особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, і відсутність у такої особи правових підстав для володіння майном.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19.

За обставинами справи яка розглядається, спірні приміщення на користь відповідача не відчужувались, а рішення суду, на підставі якого позивач зареєструвала своє право власності, скасоване. При таких обставинах відповідач самовільно заволоділа спірними приміщеннями, а отже, вона є недобросовісним набувачем, витребування майна в якого можливо у всіх випадках.

Таким чином вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню і таких висновків суду не спростовують аргументи представника відповідача про неналежність спірного приміщення до територіальної громади м. Львова.

Зокрема, з договору №881 купівлі-продажу нежитлового приміщення шляхом викупу, який було укладено 19.09.2003 року між Управлінням ресурсів Львівської міської ради, як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, встановлено, що відповідно до ухвали Львівської міської ради від 26.12.2002 року №194, передано у власність ОСОБА_1 нежитлове приміщення, загальною площею 29,4 кв.м., позначене в технічному паспорті, складеному 12.05.2002 року, номерами 24-1, 24-2, 24-3, 24-4, розташоване в підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить територіальній громаді м. Львова на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова №192 від 14.04.1987 року, зареєстрований ЛОДКБТІ та ЕО на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Львова за реєстраційним №2290983, номер запису 5786 в реєстровій книзі №7, що підтверджується дублікатом реєстраційного посвідчення ЛОДКБТІ та ЕО від 30.05.2002 року, за яке покупець зобов`язана сплатити ціну, відповідно до умов, що визначені в цьому договорі.

Належність будинку в цілому (1/1) по АДРЕСА_1 на праві комунальної власності територіальній громаді в особі Львівської міської ради на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова №192 від 14.04.1987 року підтверджується також долученою до матеріалів справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в якому міститься інформація про первинну державну реєстрацію права комунальної власності на будинок в цілому (загальна площа 968,1 кв.м.) за територіальною громадою в особі Львівської міської ради 15.08.2003 року за реєстраційним №2290983, номер запису 5786 в реєстровій книзі №7.

З наведеного вбачається, що доводи представника відповідача про неналежність нежитлового підвального приміщення під літерою 22-1, площею 17,1 кв.м., по АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади міста Львова станом на 15.08.2003 року, а також на момент придбання заявником 19.09.2003 року іншого нежитлового підвального приміщення у цьому ж будинку, є безпідставними.

Що ж стосується позовної вимоги про скасування державної реєстрації, суд зазначає наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника. Такі висновки узгоджуються також з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року справа № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права приватної власності на спірне приміщення, оскільки задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав з метою відновлення прав дійсного власника нерухомого майна - держави.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 07.11.2023 року у справі №546/910/21.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір за дві позовні вимоги в розмірі 4588 грн.

Враховуючи, що позов підлягає до часткового задоволення в частині однієї вимоги, то із відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2294 грн.

На підставі викладеного та, керуючись ст.ст ст.ст. 4, 11, 12, 13, 76-81, 83, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

позов задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 17,1 кв.м на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01) на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради (, місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок, 1).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради судовий збір у розмірі 2294 (дві тисячі двісті дев`яносто чотири) гривні.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: Львівська міська рада, , юридична адреса: м. Львів, пл. Ринок, буд. 1.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, , юридична адреса: м. Львів, пл. Галицька, буд. 15.

Третя особа: Державний нотаріус третьої Львівської державної нотаріальної контори Станкевич Вікторія Мирославівна, юридична адреса: м. Львів, пр.. Чорновола, буд. 39.

Суддя О. І. Баєва