Справа № 404/9018/24
Номер провадження 2/404/2486/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року Фортечний районний суд міста Кропивницького в складі:

головуючого судді Іванової Н.Ю.

при секретарі - Коцюбі Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, суд

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, просила суд визнати автомобіль Toyota Camrу, 2022 року випуску, об`єм двигуна 2487 см3, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача на її користь вартість 1/2 частки автомобіля, залишивши автомобіль у власності відповідача.

Позов обґрунтований тим, що позивач з відповідачем перебували у шлюбі з 28 грудня 2022 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/2938/24 від 25 липня 2024 року шлюб між ними було розірвано. Рішення набрало законної сили та не оскаржувалось.

За час шлюбу за спільні кошти ними було придбано автомобіль Toyota Camrу, 2022 року випуску, об`єм двигуна 2487 см3, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований 11 березня 2023 року на ОСОБА_2 .

З часу придбання автомобіля і по теперішній час відповідач самостійно використовує автомобіль, тому буде доцільним залишити автомобіль відповідачу.

Ухвалою судді від 28 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

21 листопада 2024 року до суду від представника відповідача, адвоката Пастух В.В. надійшов відзив на позовну заяву. Вказано, що автомобіль придбаний за особисті грошові кошти ОСОБА_2 . Сторони у шлюбі перебували 1 рік і 8 місяців. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь якої з відповідача стягуються аліменти на підставі судового наказу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 квітня 2024 року.

11 березня 2023 року ОСОБА_2 за особисті кошти придбав у ТОВ «Мотор-Олві» автомобіль Toyota Camrу, 2022 року випуску на загальну вартість 1 449 216 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу № МО-32/23/1 від 11 березня 2023 року та актом приймання-передачі до нього від 11 березня 2023 року.

Вартість автомобіля у сумі 1 449 216 грн. була сплачена ОСОБА_2 з його особистих коштів, повна сплата коштів відбувалася в безготівковому порядку з особистої банківської карти (банківського рахунку) ОСОБА_2 в Приватбанку на рахунок продавця, що підтверджується квитанцією № 9299-0440-4866-4882 від 10 березня 2023 року. Кошти сплачені за авто у сумі 1 449 216 грн. сформовані з особистих коштів ОСОБА_2 , а саме: грошові кошти у розмірі 1 009 500 грн. були подаровані його батьком ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування коштів від 08 березня 2023 року на вказану суму та банківськими виписками (квитанціями) на вказану суму; інша частина коштів у сумі 439 716 грн. була накопичена ОСОБА_2 до шлюбу з його заробітної плати. На підтвердження того, що ОСОБА_2 працював та отримував заробітну плату надано довідку з ПФУ Форма ОК-5 з додатку «Дія», з якої вбачається, що ОСОБА_2 з 2013 року отримував дохід: 2021, 2022, 2023 роки його дохід (заробітна плата) була вище середнього і в нього була можливість назбирати вказану суму.

Наданими доказами ОСОБА_2 підтверджує, що кошти у сумі 1 009 500 грн. були подаровані йому його батьком, а кошти у сумі 439 716 грн. зібрані до шлюбу з заробітної плати та належали йому особисто, а отже автомобіль придбаний за вказані грошові кошти є особистою приватною власністю відповідача.

Вказано, що доказом того, що автомобіль придбавався за особисті кошти ОСОБА_2 є той факт, що при купівлі автомобіля письмова згода дружини на придбання автомобіля не оформлювалася, відсутня така згода і в самому договорі купівлі-продажу транспортного засобу № МО-32/23/1 від 11 березня 2023 року, що підтверджує, що спірний автомобіль придбавався не за спільні кошти сім`ї та не у спільну сумісну власність.

З квітня 2024 року сторони разом не проживали та спільне господарство не вели, що і стало підставою для стягнення аліментів.

Вважає, що позивач взагалі не вкладалася грошовими коштами на придбання даного автомобіля, крім того з моменту укладення шлюбу 28 грудня 2022 року та до моменту придбання автомобіля 11 березня 2023 року минуло всього 2,5 місяців, що є дуже невеликим строком для внесення ОСОБА_1 не грошового вкладу (спільної праці) у спільне подружнє життя на суму вартості 1/2 частки спірного автомобіля.

Натомість з 2013 року по момент придбання автомобіля відповідач працював на посаді пілота в авіаційній компанії та систематично отримував заробітну плату розміром вище середнього, яку накопичував ще до шлюбу, з метою придбання собі бажаного автомобіля.

21 листопада 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на транспортний засіб легковий Toyota Camrу, 2022 року випуску, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 . Також просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь судовий збір у сумі 12 130 грн. та витрати на проведення оцінки майна у сумі 3 500 грн.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказано, що 28 грудня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/2938/24 від 25 липня 2024 року (яке набрало законної сили 27 серпня 2024 року) шлюб зареєстрований між сторонами розірвано, сторони перебували у шлюбі 1 рік і 8 місяців.

Від шлюбу сторони мають доньку ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , на користь якої з 22 квітня 2024 року з ОСОБА_2 стягуються аліменти на підставі судового наказу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 квітня 2024 року.

11 березня 2023 року ОСОБА_2 за особисті кошти придбав у ТОВ «Мотор-Олві» автомобіль Toyota Camrу, 2022 року випуску за загальну вартість 1 449 216 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу № МО-32/23/1 від 11 березня 2023 року та актом приймання-передачі до нього від 11 березня 2023 року.

Вартість автомобіля у сумі 1 449 216 грн. була сплачена ОСОБА_2 з його особистих коштів, повна сплата коштів відбулася в безготівковому порядку з особистої банківської карти (банківського рахунку) ОСОБА_2 в Приватбанку на рахунок продавця що підтверджується квитанцією № 9299-0440-4866-4882 від 10 березня 2023 року. Кошти сплачені за авто у сумі 1 449 216 грн. сформовані з особистих коштів ОСОБА_2 , а саме: грошові кошти у розмірі 1 009 500 грн. були подаровані його батьком ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування коштів від 08 березня 2023 року на вказану суму та банківськими виписками (квитанціями) на вказану суму; інша частина коштів у сумі 439 716 грн. була накопичена ОСОБА_2 до шлюбу з його заробітної плати. На підтвердження того, що ОСОБА_2 працював та отримував заробітну плату надано довідку з ПФУ Форма ОК-5 з додатку «Дія», з якої вбачається, що ОСОБА_2 з 2013 року отримував дохід: 2021, 2022, 2023 роки його дохід (заробітна плата) була вище середнього і в нього була можливість назбирати вказану суму.

Наданими доказами ОСОБА_2 підтверджує, що кошти у сумі 1 009 500 грн. були подаровані йому його батьком, а кошти у сумі 439 716 грн. зібрані до шлюбу з заробітної плати та належали йому особисто, а отже автомобіль придбаний за вказані грошові кошти є його особистою приватною власністю.

Доказом того, що автомобіль придбавався за особисті кошти ОСОБА_2 є той факт, що при купівлі автомобіля письмова згода дружини на придбання автомобіля не оформлювалася, відсутня така згода і в самому договорі купівлі-продажу транспортного засобу № МО-32/23/1 від 11 березня 2023 року, що підтверджує, що спірний автомобіль придбавався не за спільні кошти сім`ї та не у спільну сумісну власність.

Ухвалою суду від 19 грудня 2024 року задоволено заяву представника позивача, адвоката Ткаченка О.В. про забезпечення позову та накладено арешт на транспортний засіб автомобіль Toyota Camrу, 2022 року випуску, об`єм двигуна 2487 см3, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 .

13 березня 2025 року до суду від представника позивача, адвоката Ткаченка О.В. надійшли письмові пояснення у справі. Вказано, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 28 грудня 2022 року.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда №404/2938/24 від 25 липня 2024 року шлюб зареєстрований Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 28 грудня 2022 року, актовий запис №1319, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вирішено розірвати. Рішення набрало законної сили та не оскаржувалось.

Від спільного життя вони мають малолітню доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З січня 2024 року ОСОБА_2 і до примусового стягнення з нього аліментів, не брав участі в утриманні дитини. Добровільно про сплату аліментів домовитися не вдалося, тому ОСОБА_1 змушена була звертатися до суду з проханням стягнути аліменти з боржника.

Також, за час шлюбу за спільні кошти ними зокрема придбано автомобіль, який зареєстрований 11 березня 2023 року на ОСОБА_2 .

З часу придбання автомобіля і по теперішній час відповідач самостійно використовує автомобіль.

Після розлучення, ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 було запропоновано продати вказаний автомобіль, з метою його поділу, та необхідності придбання більш простішого автомобілю, і йому і їй, оскільки ОСОБА_1 потрібно забезпечувати свою життєдіяльність, а також їх спільної доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, останнім було відмовлено у вказаному прохані, та повідомлено, що ОСОБА_1 не має жодного відношення до вказаного автомобіля. Тому в неї і виникла необхідність звернутись до суду з метою поділу майна.

Основним документом, який підтверджує слова ОСОБА_2 та його представника щодо особистих коштів, до суду надано договір дарування грошових коштів від 08 березня 2023 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який нібито підтверджує дарування грошових коштів у сумі 1 009 500 грн.

Рішення про купівлю автомобіля було прийнято ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом, оскільки вони разом неодноразово їздили до автомобільного салону, та вибирали автомобіль.

З приводу грошових коштів, які нібито були подаровані батьком ОСОБА_2 слід звернути увагу, що вказане питання обговорювалось ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом. У них були особисті сумісні збереження, як готівкові, так і на карткових рахунках. Скільки конкретно було готівкових коштів, вона не пам`ятає, однак точно може сказати, що їм не вистачало незначної суми для того, щоб купити автомобіль одразу. Тому розглядали варіант купити машину в кредит. Через деякий час, ОСОБА_2 повідомив, що поспілкувався зі своїм батьком та оскільки у його батька зберігаються грошові кошти на рахунках у банку, він зможе перевести необхідну суму, а ОСОБА_2 йому віддасть всю готівку, яка в них була, а те, що чого не вистачало віддадуть йому пізніше. ОСОБА_1 знала, що батько її колишнього чоловіка буде переводити на карту грошові кошти у зазначеній сумі, однак це було не дарування грошових коштів, а необхідність розрахуватись за автомобіль, який вони вирішили придбати за безготівковий рахунок та будь-які договори між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не укладались.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомились ще у 2015 році, сумісно почали проживати з 2016 року. Вели спільне господарство, разом проживали, вели спільний побут, як у АДРЕСА_1 , а також у АДРЕСА_2 . Тобто, разом вони фактично прожили близько 8 років. В думках не було писати будь-які письмові згоди під час купівлі того чи іншого майна, з метою подальшого його розподілу, оскільки вони жили у злагоді та любові, за місяць до купівлі автомобіля у них народилась донька. Весь час у них були гарні відносини, до того часу поки ОСОБА_2 не покинув ОСОБА_1 разом з донькою.

Впевнена, що договору не існувало з моменту купівлі автомобіля до моменту подачі її позовної заяви про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподілу, але ж навіть, якщо допустити той факт, що якимось чином він був укладений, та вона про це не знала.

Вказано, що заробітна плата у сумі 439 716 грн., яка нібито була накопичена ОСОБА_2 до шлюбу з його заробітної плати не відповідає дійсності, вказані грошові кошти зароблені останнім в період шлюбу, а відповідно до ч.2 ст.61 Сімейного Кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата.

Грошові кошти у розмірі 1 009 500,00 грн., які нібито були подаровані ОСОБА_2 його батьком - ОСОБА_4 взагалі не відповідає дійсності. У них були особисті грошові накопичення, а батько ОСОБА_6 фактично лише допоміг перевести грошові кошти на рахунок, добавивши невистачаючу частину. Навіть якщо допустити факт укладення договору дарування грошових коштів між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , він повинен бути визнаний нікчемним, оскільки відповідно до ч.5 ст.719 Цивільного Кодексу України - договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У 2023 році неоподаткований мінімум доходів громадян складав 1342 гривні. Тобто, в даному випадку, договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не повинен був засвідчений нотаріусом, якщо б сума не перевищувала 67 100, а так як сума значно більша, вказаний договір повинен був в обов`язковому порядку завірений нотаріусом.

Ухвалою суду від 13 березня 2025 року об`єднано в одне провадження зустрічну позовну заяву з первісним позовом.

27 березня 2025 року до суду від представника позивача, адвоката Ткаченка О.В. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву аналогічний за змістом письмовим поясненням від 13 березня 2025 року.

Ухвалою суду від 09 квітня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача, адвокат Ткаченко О.В. позовні вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача, адвокат Пастух В.В. зустрічні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. В задоволенні первісного позову просила відмовити.

Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічну позову заяву слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом установлено, що з 28 грудня 2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25 липня 2024 року був розірваний рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда (справа № 404/2938/24). Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку.

В період шлюбу 11 березня 2023 року ОСОБА_2 придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «Мотор-Олві» автомобіль Toyota Camrу, 2022 року випуску, об`єм двигуна 2487 см3, чорного кольору, загальна вартість якого з ПДВ становить 1 449 216 грн. Вказане підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу № МО-32/23/1 від 11 березня 2023 року.

Право власності на вказаний вище автомобіль було зареєстровано 11 березня 2023 року за ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 .

Вартість автомобіля у сумі 1 449 216 грн. була сплачена ОСОБА_2 у безготівковому порядку з банківської карти (банківського рахунку) в АТ КБ «Приватбанку» на рахунок продавця, що підтверджується платіжною інструкцією 0.0..1 від 10 березня 2023 року.

Грошові кошти у розмірі 1 009 500 грн. були подаровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за договором дарування грошових коштів від 08 березня 2023 року на вказану суму.

Квитанцією № Р733934 АБ «Південний» підтверджується факт переказу коштів ОСОБА_4 у розмірі 320 000 грн. на рахунок ОСОБА_2 .

Відповідно до квитанції про оплату № 195075835 АТ «Райффайзен Банк» ОСОБА_4 здійснено переказ коштів у розмірі 300 000 грн. на рахунок ОСОБА_2 .

Квитанцією № Р730405 АБ «Південний» підтверджується факт переказу коштів ОСОБА_4 у розмірі 350 000 грн. на рахунок ОСОБА_2 .

Квитанцією № Р730371 АБ «Південний» підтверджується факт переказу коштів ОСОБА_4 у розмірі 39 500грн. на рахунок ОСОБА_2 .

Таким чином, у матеріалах справи наявні фінансові документи на підтвердження виконання умов договору дарування грошових коштів від 08 березня 2023 року.

З довідки з Пенсійного фонду України, Форма ОК-5 вбачається, що ОСОБА_2 працював та отримував заробітну плату з 2013 року.

Норми СК України у ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з роз`ясненнями у п. 22 Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідно роз`яснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Однак, відповідно до положень, викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі N 6-612цс15, від 1 липня 2015 року: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Вирішуючи в даному випадку питання про правовий режим придбаного ОСОБА_2 спірного транспортного засобу, суд виходить із обставин, викладених ОСОБА_2 в якості спростування презумпції спільності набутого майна, підтверджених доказами зібраними в матеріалах справи та усними поясненнями представників сторін.

ОСОБА_1 в супереч вимогам ст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження того, що за кошти сімейного бюджету було придбано спірний автомобіль суду не надала. Жодним чином не підтверджується факт її участі в матеріальному забезпеченні сім`ї.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 19.06.2013 та 02.10.2013, від 01.07.2015 у справі № 6-612цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15.

Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналізуючи наведені вище норми, суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до переконливого висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 навів достатні аргументи та надав належні докази про те, що спірний автомобіль придбано за його власні (особисті) кошти, частину яких подаровано його батьком у відповідності до договору дарування грошових коштів. Сторонами договору було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов дарування, а також було фактично його виконано, грошові кошти передано, що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Аналіз указаного надає можливості встановити, що автомобіль Toyota Camrу, 2022 року випуску, об`єм двигуна 2487 см3, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , не є спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що вимоги за первісним позовом є не обґрунтованими, а зустрічну позовну заяву необхідно задовольнити.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на транспортний засіб легковий Toyota Camrу, 2022 року випуску, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1 є обґрунтованими, відповідно дана зустрічна позовна вимога підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 2, 4, 81, 82, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, відмовити.

Зустрічну позову заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на транспортний засіб легковий Toyota Camrу, 2022 року випуску, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 130 грн. та витрати на проведення оцінки майна у сумі 3 500 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення складено 18.09.2025 року.

Суддя Фортечного районного суду

міста Кропивницького Н. Ю. Іванова