Справа № 953/2234/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2025 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі головуючого судді Кіндера В.А., за участі секретаря судового засідання Сергієнко К.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Козуба О.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної особи після розірвання шлюбу,
ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання непрацездатної дружини у розмірі 100000,00 грн щомісяця.
В обґрунтування позову зазначає, що позивачка з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29.12.1973. До липня 2024 року сторони у справі перебували у добрих відносинах, ОСОБА_3 утримував матеріально, вирішував питання родини, лікування позивачки. В користування позивачки завжди була банківська картка відповідача, на яку нараховувалася пенсія останнього. Проте з липня 2024 року відповідач змінив ставлення до позивачки, ініціював позов про розірвання шлюбу, припинив утримання позивачки.
Зауважує, що отримує пенсію в розмірі 3957,57 грн, які недостатньо для її існування. Має ряд хронічних захворювань, а тому потребує лікування, підтримки здоров`я. Просить врахувати, що через поведінку чоловіка постійно перебуває в стресі, що погіршує стан її здоров`я.
Стверджує, що ОСОБА_3 може надавати матеріальну допомогу, має гарне матеріальне становище, кошти від бізнесу, проживає четвертий рік в центрі Парижу в трьохкімнатній квартирі, подорожуючи різними країнами Європи.
У поданому до суду відзиві на позов, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає їх необґрунтованими. Вказує, що фактично шлюбні відносини між відповідачем та позивачкою припинені ще в 2005 році. З 2005 року відповідач проживає у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4 , виховує з нею спільну неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на цей час знаходиться на утриманні відповідача.
Позивачка отримує пенсію у розмірі, що перевищує розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги. Звертає увагу на наявність обов`язку у повнолітніх дітей утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 02.04.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою; розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримала і просила його задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача просив відмовити у задоволені позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.
З матеріалів справи вбачається, 29 грудня 1973 року між сторонами у справі укладений шлюб, актовий запис № 5729.
Постановою Харківського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року у справі № 953/7373/25 залишено без змін рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2025 року, яким розірвано шлюб між сторонами у справі.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням від 14 січня 2004 року, серія НОМЕР_1 . Розмір призначеної позивачці пенсії з червня 2024 року складає 3957,57 грн на місяць.
Позивачка має ряд захворювань, зокрема, правобічний коксартоз 2 ст, лівобічний коксартоз 2 ст, в проекції малого тазу флеболіти від 1 до 8 мм; цукровий діабет типу 2 з ознаками інсулінової резистентності; варикозне розширення вен нижніх кінцівок без виразки та запалення; уз ознаки багатовузлового зобу TI-RADS II, дифузних змін паренхіми щитовидної залози. Відповідно до консультативного висновку спеціаліста від 10.02.2025 рекомендоване хірургічне лікування катаракти в плановому порядку за бажанням клієнта.
Також встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є пенсіонером, отримує пенсію у розмірі 23 610,00 грн на місяць, що підтверджується випискою по картковому рахунку від 13 травня 2025 року.
ОСОБА_3 є інвалідом другої групи і має право на встановлені законодавством України пільги для ветеранів війни-інвалідів, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 .
Згідно із свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Матір`ю дитини є ОСОБА_4 .
Матеріали справи містять докази набуття відповідачем у власність: нежитлової будівлі літ «2В-1» загальною площею 193,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлової будівлі загальною площею 258,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , що узгоджується з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманих відповідно до відповіді №1693653 від 22.08.2025.
Надаючи правову оцінку в контексті спірних правовідносин, суд зазначає про наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу (ч. 2 ст. 76 СК України).
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи (ч. 3 ст. 75 СК України).
Отже, чинне законодавство надає перелік загальних умов для надання утримання особі після розірвання шлюбу, а саме: його непрацездатність; потреба у матеріальній допомозі; здатність другого надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття однією особою після розірвання шлюбу на утримання і створення обов`язку для іншого таке утримання надавати.
Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права особи на утримання після розірвання шлюбу є відсутність зловживання правом з її боку (ч. 2 ст. 83 СК України). Форми такого зловживання визначені у ч. 1 ст. 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо: 1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час; 2)непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення; 3)непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу; 4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.
Наведених вище обставин судом встановлено не було, що свідчить про відсутність зловживання позивачкою правом на утримання.
Окрім того, судом враховано, що Конституційний Суд України у Рішенні від 29 жовтня 2024 року № 1-р/2024 у справі № 1-1/2023(72/23) визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч. 4 ст. 75 СК України, вказавши, зокрема, що нормативне регулювання, яке допускає становище особи, за якого її сукупний дохід (разом із соціальними виплатами і допомогами) є нижчим від прожиткового мінімуму, установленого законом, суперечить ч. 3 ст. 46 Конституції України.
У Рішенні КСУ зазначив, що прожитковий мінімум у контексті ч. 4 ст. 75 СК України визначено у спосіб, що не враховує у повній мірі і не може враховувати потреби непрацездатних осіб, а тому й не може бути універсальним для визначення рівня витрат на підтримання життєзабезпечення всіх без винятку людей. Зокрема, нужденність одного з подружжя, який є непрацездатним, повинна встановлюватися із урахуванням співвідношення між його заробітною платою, пенсією, іншими доходами та тими потребами, які є важливими для його нормального життєзабезпечення. Частина 4 ст. 75 Кодексу викладена у такий спосіб, що позбавляє суд змоги тлумачити зміст цієї категорії та ухвалювати рішення на власне переконання з урахуванням усіх обставин справи, які мають істотне значення.
Прожитковий мінімум не відображає фактичного стану потреби особи у матеріальній допомозі, а навпаки, як убачається зі змісту ч. 4 ст. 75 Кодексу, обмежує право одного з подружжя на утримання (аліменти). Крім того, оскільки особа пенсійного віку або особа з інвалідністю I, II чи III групи має пенсію чи соціальні виплати у розмірі, що можуть перевищити прожитковий мінімум, установлений законом, ч. 4 ст. 75 Кодексу не може бути застосована, а право на утримання не може бути реалізоване.
Здійснюючи перевірку оспорюваних приписів Кодексу на відповідність вимогам ч. 1 ст. 8 Конституції України у системному зв`язку із ч.ч. 1, 3 її ст. 51, Конституційний Суд України визначає, що сім`я охороняється державою, однак охорона не має передбачати надмірне регулювання приватної сфери, втручання у сімейні відносини через установлення обмеження права на утримання (аліменти) непрацездатного з подружжя прожитковим мінімумом, який є базовим соціальним стандартом. Таке обмеження нівелює саму суть цього права та містить, на думку Конституційного Суду України, ознаки надмірного регулювання державою сімейного життя.
Конституційний Суд України вважає, що ч. 4 ст. 75 Кодексу сформульована у такий спосіб, що не дає можливості суду визначити справедливі, належні критерії потреби у матеріальній допомозі виходячи із матеріального стану того з подружжя, який її потребує, із рівня його доходів та витрат, а також можливості отримання доходів із інших джерел, а отже, не відповідає принципу юридичної визначеності та однозначності правової норми, оскільки не може забезпечити її однакове застосування, що суперечить ст. 8 Основного Закону України.
Установлення законодавчого обмеження у наданні матеріальної допомоги (аліментів) є несправедливим по суті і невиправданим з огляду на те, що законодавець має можливість обрати для досягнення цієї мети засіб, який менш обтяжливо зачіпав би сферу реалізації приватного (особистого) та сімейного життя без безпідставного втручання у зазначені сфери.
Конституційний Суд України вбачає невиправданим законодавчо обмежувати розміром прожиткового мінімуму межу, у разі недосягнення якої особу вважають такою, що потребує матеріальної допомоги іншого з подружжя, оскільки таке обмеження не може вважатися об`єктивно оціненим, обумовленим індивідуальними потребами одного з подружжя, що потребує матеріальної допомоги, та є надмірним утручанням (регулюванням) держави у право на отримання матеріальної допомоги та забезпечення її у більшому розмірі, оскільки полягає в обмеженні реалізації такого права (звужує його реалізацію до кола осіб, що потребують матеріальної допомоги).
Зважаючи на викладене, суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що розмір пенсії, яку отримує позивачка, перевищує установлений законом прожитковий мінімум і зазначене є підставою для відмови у стягненні з нього аліментів на утримання дружини.
Судом зважено на те, що необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.
Враховуючи те, що позивачка є непрацездатною особою, оскільки досягла пенсійного віку, потребує матеріальних витрат на житлово-побутові потреби, їжу, одяг, лікування, при цьому розмір щомісячного доходу становить 3957,57 грн пенсії, суд вважає доведеною обставину щодо потреби в матеріальній допомозі.
Щодо здатності відповідача надавати допомогу, суд зауважує, що можливість надання особою матеріальної допомоги іншому з подружжя законом не ставиться у залежність від того чи працездатною є така особа, оскільки умова щодо непрацездатності ставиться лише щодо того з подружжя, який потребує матеріальної допомоги. Відтак, відповідач, у свою чергу, отримуючи від держави значно більше, ніж позивачка, пенсійне забезпечення, має здатність надавати дружині таку матеріальну допомогу.
Доказів, які б спростовували зазначені обставини матеріали справи не містять.
Суд зауважує, що зважаючи на вимоги статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Також відсутні докази щодо використання майна, належного на праві власності відповідачу, у підприємницькій діяльності та/або отримання доходу від його використання.
Окрім того, суд зауважує, що відповідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, за загальною презумпцією, якщо вона не спростована, позивачка є співвласником набутого за час шлюбу майна. Водночас, предметом цієї справи не є вимоги щодо розподілу майна набутого за час шлюбу.
Отже, розмір встановленого судом щомісячного доходу відповідача становить 23 610,00 грн пенсії.
Між тим, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що витрати на лікування та придбання лікарських засобів несе також і відповідач у справі, який є особою зі встановленою другою групою інвалідності. Окрім того, останній здійснює утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що вимога позивачки підлягає частковому задоволенню. На користь ОСОБА_2 підлягають стягненню аліменти на її утримання у розмірі 7000,00 грн щомісячно.
Згідно із частиною першою статті 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, тобто з дня відправлення заяви на адресу суду поштою, саме з 06.03.2025, про що свідчить відмітка відділення Укрпошти безпосередньо на конверті.
На підставі пункту першого частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до частин першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.
В матеріалах справи наявна копія посвідчення серія НОМЕР_2 , з якої вбачається, що відповідач є інвалідом другої групи. Відтак, суд вважає, що судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.
Керуючись статтями 265, 268, 273 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної особи після розірвання шлюбу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 7000,00 грн щомісячно, починаючи з 06 березня 2025 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Повний текст рішення складено 24.09.2025.

Сторони справи:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Суддя Кіндер В.А.