Справа № 490/3601/25
н/п 2/490/2782/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., представниці позивача ОСОБА_1 - авоката Зеленської А.А., представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Носова О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтресах якого діє його мати ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради, про визнання недійсним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності,

ВСТАНОВИВ:

12.05.2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтресах якого діє його мати ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради, про визнання недійсним та скасування розпорядження Управління комунального майна Миколаївської міської ради № 1496-р від 26.10.2020 та свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , видане 26 жовтня 2020 року Управління комунального майна Миколаївської міської ради і зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 січня 2021 року за індексним номером 56267815, згідно з якими ОСОБА_4 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 .

В обгрунтування вимог в позові зазначено, що громадянці ОСОБА_5 та її синам ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в 1985 році на підставі відповідного ордеру надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 .

Після смертів громадянки ОСОБА_5 в 2010 році в даній квартирі продовжували бути зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.12.2018 року в справі №490/1986/18 було визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . В подальшому, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.05.2022 року в справі №490/1986/18 заочне рішення від 17.12.2018 року скасовано та ухвалою суду від 09.12.2022 року провадження у справі закрито.

26.10.2020 року ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане управлінням Комунального майна Миколаївської міської ради. Вказане свідоцтво було видано на підставі розпорядження №1496-р від 26.10.2020 року, яким квартиру АДРЕСА_1 було передано у приватну власність ОСОБА_6 відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду". Перед видачею свідоцтва ОСОБА_6 була надана довідка про склад сім`ї від 13.07.2020 року в якій останній зазначений як єдина зареєстрована особа в даній квартирі. Ця довідка в свою чергу була видана на підставі даних у відповідності до яких позивач був знятий з реєстрації на підставі заочного рішення, яке було скасовано. 22 січня 2021 року вказане свідоцтво було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 56267815.

Таким чином оскаржувані розпорядження та свідоцтво підлягають скасуванню, оскільки позивач був знятий з реєстрації на підставі заочного рішення суду, яке було скасоване, і вказане розпорядження порушує його право на житло та приватизацію цього житла. Якби позивач не був незаконно знятий з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 , він також мав би право оформити своє право власності на квартиру.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.05.2025 року було відведено суддю Гуденко О.А. від розгляду цивільної справи за вищевказаним позовом.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

13.05.2025 року матеріали справи передано на розгляд судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 14.05.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

18.06.2025 року відповідачем - Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради до суду надано відзив, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Управління комунального майна Миколаївської міської ради, про визнання недійсним та скасування розпорядження управління комунального майна Миколаївської міської ради № 1496-р від 26.10.2020 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , видане 26 жовтня 2020.

В обгрунтування запречень у відзиві відповідач зазначає, що 13.07.2020 ОСОБА_6 звернувся із заявою на приватизацію житла та копіями документів, необхідних для здійснення приватизації житла, серед яких була належним чином засвідчена копія рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018 у справі №490/1986/18 з відміткою про набрання рішення законної сили 17.01.2019, яким ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Крім того, 25.10.2019 рішенням виконкому Миколаївської міської ради №1114 вирішено змінити договір найму житлового приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї у зв`язку зі смертю із ОСОБА_5 на ОСОБА_6 . Приватизація вищезазначеної квартири здійснена управлінням у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджено наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396.

З викладеного вище вбачається, що станом на дату звернення ОСОБА_6 , управлінням відповідно до вимог чинного законодавства та наданих документів, розглянуто заяву та прийнято оскаржуване розпорядження.

Просить розглянути справу 490/3106/25 за відсутності представника управління комунального майна Миколаївської міської ради у відповідності до приписів чинного законодавства.

01.07.2025 року представником відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду надано відзив в якому зазначено про безпідставність позовних вимог їх безпідставність та відсутність підстав для їх задоволення.

В обгрунтування запречень у відзиві представник відповідачів зазначає, що за загальним правилом, встановленим ст. 71 Житлового кодексу Української РСР (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

В цивільній справі №490/1986/18, на рішення суду в якій посилається представник позивача для обґрунтування позовних вимог, знаходиться позовна заява ОСОБА_6 по визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом-квартирою АДРЕСА_1 , згідно якої останній вибув із житла ще у 2006 році без надання будь яких пояснень. Також у зазначеній справі знаходиться заява представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі №490/1986/18, згідно якої останній вибув з квартири у 2010 році через конфлікт з ОСОБА_6 . При цьому із змісту поданої заяви можна зробити висновок, що позивач до того часу, як дізнався про зняття з реєстрації місця проживання, не проживав у квартирі та не брав участі в її утриманні, тобто не мав фактичного інтересу у приватизації житла. Необхідність покинути житлове приміщення обґрунтував незаконними діями брата ОСОБА_6 , а тривалий час проживання в інших місцях мотивував військовою службою в Збройних силах та травмою голови, яку одержав під час цієї служби. Натомість в поданій позовні заяві не відображені обставини того, що ОСОБА_1 щонайменше з 2010 року не проживав у спірній квартирі, не наведені обґрунтування причин його тривалої відсутності з посиланням на докази, які доводять їх поважність, а також не зазначено яку участь він брав в утриманні квартири для подальшої реалізації свого права на її приватизацію.

Також представник відповідачів посилається на положення статті 345 Цивільного кодексу України, статтей 1 та 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19.02.2021 року у справі №176/1698/17 про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Також представником відповідачів у відповідності до статі 93 Цивільного процесуального кодексу України поставлені запитання позивачу, про обставини, що на думку представника відповідачів мають значення для справи.

Представниця позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги позову підтримала, просила задовольнити повністю, на запитання поставлені у відзиві відповідати відмовилася, оскільки поставлені питання не стосуються обставин, що мають значення для справи.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Носов О.М. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, з підстав наведених у відзиві. Наполягав на безпідставності вимог та відсутності в даному випадку порушень прав позивача та на відсутності доказів на підтвердження поважності причин не проживання позивача в спірній квартирі, відсутності у нього права на приватизацію.

На уточнююче питання суду, зазначив що не бажає заявляти клопотання про визнання підстав для відмови від відповіді на питання поставлені ним у відзиві відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь, оскільки відмовилася від надання відповіді представниця позивача, а не позивач.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 01.11.1985 році на підставі ордеру надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та її синам ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що 06.09.2010 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за № 3723 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Відповідно до Довідки, що була видана ОСОБА_6 у 2018 році за адресою АДРЕСА_3 за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_6 , 1975 року народження, та ОСОБА_1 , 1972 року народження.

17.12.2018 року Центральним районним судом м. Миколаєва у справі №490/1986/18 було ухвалено заочне рішення, яким позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було задоволено та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

13.07.2020 ОСОБА_6 звернувся із заявою на приватизацію житла та копіями документів, необхідних для здійснення приватизації житла, серед яких була належним чином засвідчена копія рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018 у справі №490/1986/18 з відміткою про набрання рішення законної сили 17.01.2019.

Розпорядження управління комунального майна Миколаївської міської ради за №1496-р від 26.10.2020 року, квартиру АДРЕСА_1 було передано у приватну власність ОСОБА_6 відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

26.10.2020 року ОСОБА_6 було видано свідоцтво №1496 про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, про що 15.10.2021 року відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зроблено відповідний актовий запис за №3692 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.05.2022 року в справі №490/1986/18 скасовано заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.12.2018 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.12.2022 року в справі №490/1986/18 провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - закрито.

Згідно Повідомлення від 14.07.2023 року, скасовано зняття із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_3 .

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно зі статтею 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною 3 статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Міністерство з питань житлово-комунального господарства України наказом від 16.12.2009 року №396 затвердило Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі Положення № 396), яким визначений порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню.

Згідно з пунктом 4 Положення №396 Передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (п. 13 Положення №396).

Передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. (п. 16 Положення №396).

Пунктами 17 18 Положення №396визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Пунктом 23 Положення №396 встановлено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

З аналізу змісту наведених норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» можна дійти висновку, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду 15 квітня 2020 року у справі №454/2128/15-ц (провадження №61-40527св18), від 01 червня 2020 року у справі №520/14902/17 (провадження №61-21727св19), від 19 лютого 2021 року у справі №176/1698/17 (провадження №61-6510св19).

При цьому судом встановлено, що 25.09.2020 року ОСОБА_6 звернувся із заявою до управління комунального майна Миколаївської міської ради про оформлення передачі в приватну власність квартири. До заяви було надано, крім іншого Довідку від 13.07.2020 р. про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку за адресою: АДРЕСА_3 , з якої вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстрований лише заявник ОСОБА_6 (на звороті довідки зазначено, що були зняті з реєстрації ОСОБА_5 по смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , 1972 року народження, по рішенню суду 02.05.2019.

Натомість, заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.12.2018 року по справі №490/1986/18, згідно якого ОСОБА_1 , 1972 року народження, визнано таки, що втратив право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , та в подальшому знято з реєстрації, було скасоване ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.05.2022 року.

При цьому, судом відхиляються аргументи представника відповідачів про необхідність відмови в позові з підстав відсутності доказів на підтвердження поважності причин не проживання позивача в спірній квартирі та про відсутність порушеного права позивача, оскільки, з урахуванням предмету спору та встановлених судом обставин справи, такі аргументи не підтверджуються належними та допустимими доказами та не спростовують встановлених судом обставин, щодо зняття позивача з реєстраційного обліку в спірній квартирі, позбавлення права користування квартирою на підставі скасованого судового рішення та як наслідок неможливість участі позивача в приватизації спірної квартири.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1, ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що підстава для зняття позивача ОСОБА_1 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 , позбавлення його права користування цією квартирою та в подальшому приватизації квартири ОСОБА_6 , а саме - заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.12.2018 року по справі №490/1986/18 - відпала (рішення скасоване), а тому суд дійшов висновку про обгрунтованість та доведеність вимог позивача про визнання недійсним та скасування розпорядження Управління комунального майна Миколаївської міської ради №1496-р від 26.10.2020 "Про приватизацію житла по АДРЕСА_3 " та Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 видане 26.10.2020 року Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради, згідно з яким ОСОБА_4 належить на праві приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) в інтресах якого діє його мати ОСОБА_3 , ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 ), Управління комунального майна Миколаївської міської ради (Код , адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20) про визнання недійсним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності, задовольнити.

Визнати недійсним та скасувати Розпорядження Управління комунального майна Миколаївської міської ради №1496-р від 26.10.2020 "Про приватизацію житла по АДРЕСА_3 " та Свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 видане 26.10.2020 року Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради, згідно з яким ОСОБА_4 належить на праві приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 в інтересах якого діє його мати ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та Управління комунального майна Миколаївської міської ради по 403 (чотириста три) гривні 70 копійок з кожного, сплаченого позивачем судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Саламатін