ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7483/25 Справа № 175/5032/23 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №175/5032/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки у праві спільної сумісної власності подружжя та встановлення порядку користування майном, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Бардаченко Дмитра Володимировича на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Озерянської Ж.М., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , про визнання частки у праві спільної сумісної власності подружжя та встановлення порядку користування майном.

В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем перебувала у шлюбі з липня 2010 року по вересень 2019 року. За час перебування у шлюбі за спільні кошти придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що відповідач перешкоджає їй у користуванні квартирою, маючи своє житло вона вимушена винаймати квартиру.

Зауважує, що у добровільному порядку спір вирішити неможливо, тому вона звертається до суду з даним позовом.

У зв`язку з чим просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування квартирою наступним чином: за ОСОБА_1 залу, за ОСОБА_2 спальню, інші приміщення у спільному користуванні.

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволені частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,4 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної квартири.

У задоволенні позову у частині встановлення прядку користування квартирою відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у сумі 4 803 грн. 73 коп. та з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір у сумі 1 211 грн. 20 коп.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бардаченко Д.В., подав до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухвалені оскаржуваного судового рішення судом було неповно досліджено докази наявні в матеріалах справи, внаслідок чого було допущено порушення норм матеріального права та були неправильно застосовано норми процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при вирішення спору суд неправильно застосував вимоги ст.ст.69, 71 СК України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки помилково відніс спірну квартиру до спільного сумісного майна подружжя і відповідно поділив квартиру, яка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та не є спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначає, що суд першої інстанції неправильно витлумачив положення п.3 ч.1 ст.57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Вважає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на наведене та не з`ясував джерело походження коштів, за які було придбано квартиру, а зазначені обставини суд першої інстанції не встановлював і при розгляді справи не врахував.

Зазначає, що суд першої інстанції не маючи жодного доказу, на підтвердження обставин справи встановив, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя без належних та допустимих доказів.

Також зазначає, що судом першої інстанції порушено вимоги ч.1 ст.ст.90, 91 ЦПК України, оскільки не була допитана свідок ОСОБА_3 , яка особисто давала грошові кошти на придбання вищевказаної квартири.

У зв`язку з чим просить рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому звикладеним у апеляційній скарзі позивача не погоджується та вважає, що остання подана без достатніх правових обґрунтувань та носить суто формальний характер, а апелянтом не надано ніяких доказів щодо незаконності ухвалення рішення.

Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з урахуванням норм матеріального та процесуального права, а також з урахуванням обставин справи.

Також вважає, що оскаржуване рішення є законним, справедливим та обґрунтованим і відповідає всім вимогам встановленим ст.263 ЦПК України.

Зазначає, що сторонами не заперечувався факт, що спірна квартира придбавалась під час перебування сторін у шлюбі, проте доводи апелянта щодо того, що квартира була куплена за гроші батьків відповідача не відповідає дійсності.

Зауважує, що кошти, які були сплачені за квартиру були їхніми спільними заощадженнями, не заперечує, що незначна частка була отримана відповідачем від своїх родичів.

Звертає увагу, що з 08 листопада 2010 року знаходилась у декретній відпустці по догляду за спільною донькою, тому не мала власний дохід.

Також звертає увагу, що 26 листопада 2012 року від продажу майна, яке належало її батьку, отримала грошові кошти у розмірі 150 000 грн., які долучила на придбання спірної квартири.

Зазначає, що свідок ОСОБА_3 не була допитана під час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки декілька судових засідань не з`являлась до суду взагалі.

Вважає, що враховуючи предмет спору в даній справі та виходячи з характеру спірних правовідносин, судом вірно встановлено обставини, які мають значення для вирішення даної справи та входять до предмету доказування, встановлені на підставі письмових доказів, які є в матеріалах справи.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року залишити - без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач та її представник в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили відмовити у її задоволенні.

Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 03 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 01 лютого 2013 року відповідач ОСОБА_2 придбав у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,4 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача у частині визнання права власності на 1/2 частину квартири підлягають задоволенню, оскільки іншого відповідачем не доведено, крім того суд зазначив, що відповідачем по справі, як і його батьком ОСОБА_4 не заявлялось жодних вимог стосовно права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм СК України підлягають застосуванню норми ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті89 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що спірне майно, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 51,4 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м., сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

В апеляційній скарзі відповідач посилається на відхилення і помилкову оцінку судом першої інстанції наданих стороною відповідача доказів, зокрема свідчень батька відповідача ОСОБА_4 , зняття гр. ОСОБА_3 (сестрою відповідача) коштів з банківського рахунку в період укладення договору купівлі-продажу квартири, що (на переконання відповідача) безумовно свідчить про надання нею коштів останньому для придбання ним квартири, яку суд не допитав в якості свідка, а також наявності в договорі купівлі-продажу спірної квартири п.14 згідно якого дружина покупця ОСОБА_1 згодна з укладенням цього договору (що підтверджено її заявою), що підтверджує її згоду на придбання квартири ОСОБА_2 .

В зв`язку з чим просив викликати в судове засідання суду апеляційної інстанції для допиту в якості свідка гр. ОСОБА_3 та витребувати з нотаріальної контори засвідчені копії всіх документів на підставі яких було укладено та посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири.

Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні заявленого клопотання щодо витребування доказів та допиту у якості свідка на підставі ч.3 ст.367 ЦПК України, згідно якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи і поданих обґрунтувань, апелянт не надав доказів неможливості подання копій документів з причин, що не залежали від нього.

Щодо допиту у якості свідка з боку відповідача ОСОБА_3 , то слід зазначити, що аналогічне клопотання було задоволено судом першої інстанції, однак свідок до зали суду в декілька поспіль судових засідань так і не прибула, причин сторона відповідача суду не повідомила.

З мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що судом було встановлено фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами на їх підтвердження доказів, оцінено їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановлено відповідні ним правовідносини і вірно застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. При цьому порушень норм процесуального права, які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, при відсутності інших, доведених в суді обставин (на які посилається відповідач в своїх запереченнях), є безпідставними та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та з незгодою з ухваленим судовим рішенням, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції і не є підставою для його скасування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бардаченко Дмитра Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року у цивільній справі №175/5032/24 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 17.09.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв