справа № 355/2342/24 головуючий у суді І інстанції Чехов С.І.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Кияшко К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чехова С.І., в м. Баришівка, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київської області, Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області, відділу поліції №1 (селище Баришівка) Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з Державного казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 500 000,00 грн. завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні слідчого слідчого відділу Броварського РУП ГУНП в Київської області старшого лейтенанта поліції Ігоря Проданова перебували матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001060 від 20 квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України. 19 квітня 2024 року близько 23 години 30 хвилин у центрі міста Березань по вулиці Ілона Маска будинок №3 поблизу АЗС «БРСМ» ОСОБА_2 заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді перелому мізинця лівої кисті, внаслідок чого він був госпіталізований, в подальшому пошкодив його автомобіль державний номер НОМЕР_1 , завдавши матеріальної шкоди на суму 355387 гривень 01 копійок (згідно ремонтної калькуляції №20313, яку він замовив на вимогу слідчої, яка проводила розслідування даного кримінального правопорушення в перші дні після скоєння злочину) як вона йому пояснила для порушення кримінальної справи за ст.296 КК України «Хуліганство». Під час скоєння злочину ОСОБА_2 не тільки переламав йому мізинець лівої кисті, а ще намагався нанести тілесні ушкодження предметом, спеціально пристосованим для нанесення тілесних ушкоджень (металева швабра), яким він в подальшому пошкодив автомобіль в присутності інших людей, чим створив реальну загрозу його здоров`ю, можливо і життю, заподіяв істотну шкоду йому та його автомобілю, грубо порушив громадський порядок, що супроводжувалось особливою зухвалістю. 08 серпня 2024 року до слідчого відділення відділу поліції №1 Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області було подано клопотання про приєднання до матеріалів даного кримінального провадження копії ремонтної калькуляції № 20313 та здійснення зміни кримінально-правової кваліфікації діяння вчиненого ОСОБА_2 з ч.1 ст.122 на ч. 4 ст. 296 КК України. 20 серпня 2024 року він отримав постанову про часткове задоволення клопотання від 09 серпня 2024 року за підписом вже слідчого Ігоря Проданова. З постанови вбачається, що клопотання в частині приєднання до матеріалів кримінального провадження копії ремонтної калькуляцій-задоволено, а в частині зміни кримінально-правової кваліфікації з ч.1 ст.122 на ч. 4 ст. 296 КК України відмовлено в зв`язку з тим, що в ході досудового розслідування встановлено, що тілесні ушкодження були спричинені йому без застосування будь-яких предметів. Слідчий Ігор Проданов вважав, що здійснити перекваліфікацію в рамках кримінального провадження з ч.1 ст.122 КК України на ч.4 ст. 296 КК України не можливо. Однак у постанові зазначив, що відповідно до показів потерпілого та свідків встановлено, що 19 квітня 2024 року після того як ОСОБА_2 спричинив йому тілесні ушкодження, схопив швабру та почав бити автомобіль. З камер спостереження відеозапис цієї події зафіксовано та долучено до матеріалів кримінального провадження. Позивач вважає, що слідчий Ігор Проданов грубо порушив приписи ч.4 ст. 296 КК України та виніс незаконну постанову, яка позбавила суд можливості покарати ОСОБА_2 в кримінальному порядку за вчинення хуліганських дій відносно нього, та відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди за пошкоджений автомобіль. Він скористався роз`ясненням слідчого Ігоря Проданова на оскарження постанови. 26 серпня 2024 року звернувся до слідчого судді Баришівського районного суду Київської області з скаргою на бездіяльність слідчого. Однак Ігор Проданов , достеменно знаючи про витребування матеріалів справи слідчим суддею передав кримінальне провадження до Березанського міського суду Київської області. Дії слідчого Ігоря Проданова були направленні на унеможливлення ухвалення слідчим суддею ухвали, згідно якої він був би зобов`язаний внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за його клопотанням, а саме кваліфікувати діяння вчинене ОСОБА_2 за ч.4 ст. 296 КК України. Скарга на дії слідчого була залишена без розгляду в зв`язку з тим, що вказане кримінальне провадження знаходиться в Березанському міському суді Київської області, про що він не знав, оскільки матеріали кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України йому не відкривалися, факт надання йому доступу до матеріалів справи, позивач прокурору не підтверджував. Через незаконні дії слідчого позивача було позбавлено права повторно заявляти клопотання про зміну правової кваліфікації з ч.1 ст.122 КК України, яка не передбачає покарання за пошкоджений автомобіль, на ч. 4 ст. 296 КК України. У зв`язку з надмірною тривалістю кримінального провадження, яке триває 9 місяців і триватиме вже до безкінечності, незаконні дії слідчого Ігоря Проданова призвели до неможливості покарати ОСОБА_2 за вчинене відносно позивача хуліганства, а тому позивач був змушений відвідувати органи досудового розслідування та суд, звертатись із відповідними заявами та клопотаннями, що не входило до його буденного життя та призвело до моральних страждань, розчарувань його очікувань від органів досудового розслідування захисту прав, швидкого компетентного розслідування та встановлення істини, що призвело до моральних страждань. При визначенні розміру моральної шкоди позивач оцінював ступінь своїх моральних страждань, що виразились у розчаруванні, оскільки він очікував від органів влади (поліцейських) справедливого захисту його конституційних прав, натомість отримавши невизначеність, ігнорування, постійний стрес, зміну буденного способу життя.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладені ним у позовній заяві та вказує, що суд першої інстанції грубо порушивши норми ЦПК України та знехтувавши практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що ухвалення попереднього судового рішення про визнання протиправними дій слідчого Ігоря Проданова не є обов`язковим для вирішення даної цивільної справи. Суд першої інстанції міг самостійно встановити наявність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду першої інстанції, шляхом оцінки наданих позивачем доказів, але з невідомих причин цього не зробив.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Київської області зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що постановою слідчого СВ Броварського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київської області старшого лейтенанта поліції Проданова І.В. від 09 серпня 2024 року частково задоволено клопотання ОСОБА_1 від 08 червня 2024 року, який являється потерпілим у кримінальному проваджені та приєднано до матеріалів кримінального провадження копії ремонтної калькуляції, в частині зміни кримінально-правової кваліфікації з ч.1 ст.122 на ч.4 ст.296 КК України відмовлено (а.с.15-16).

26 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді Баришівського районного суду Київської області зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України на бездіяльність слідчого (а.с.13-14).

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого, яка полягає у відмові слідчого здійснити зміну кримінально-правової кваліфікації з ч.1 ст.122 КК України на ч.4 ст.296 КК України було залишено без розгляду (а.с.11-12).

09 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ВП №1 Броварського РУП ГУНП в Київської області зі скаргою на дії слідчого, щодо відмови у задоволенні його клопотання про зміну кримінально-правової кваліфікації з ч.1 ст.122 КК України на ч.4 ст.296 КК України та затягуванні досудового розслідування протягом півроку (а.с.18).

01 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Березанського міського суду Київської області із заявою про не виклик в якості потерпілого на судові засідання за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1 ст.122 КК України (а.с.20-21).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів протиправної поведінки відповідачів, які спричинили йому душевні страждання, крім того ні однієї із сторін не відомо рішення суду стосовно існуючого обвинувального акту по кримінальній справі на яку посилається позивач, де він з його слів є потерпілою стороною. Отже відсутня наявність цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) яка зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність є тією безпосередньою причиною, що спричинила збитки. Деліктна відповідальність за загальними правилами настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння. Відсутність будь-якої ознаки виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідачів у вигляді покладання на них обов`язків з відшкодування збитків. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Позивачем не було доведено про існування такого зв`язка який доводиться відповідними рішеннями, ухвалою, постановою, вироком суду яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Дійшовши висновку про відсутність правових підстав для покладення на державу цивільно-правової відповідальності за тривале розслідування кримінального провадження, в якому позивач є потерпілим, суд першої інстанції не звернув уваги, що за приписами ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19 (провадження № 61-16459сво20) зроблено висновок про те, що філії та представництва, які не є юридичними особам, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору.

З урахуванням цивільно-правового статусу філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 07 липня 2021 року у справі № 712/13066/18 (провадження № 61-14548св19), від 10 листопада 2021 року у справі № 552/2889/20 (провадження № 61-2238св21), від 09 лютого 2022 року у справі № 607/4090/21 (провадження № 61-15138св21), від 09 лютого 2022 року у справі № 213/4206/19 (провадження № 61-9221св21), від 18 травня 2022 року у справі № 552/3667/19 (провадження № 61-16667св21).

Указане свідчить про сталість судової практики при вирішенні питання процесуального статусу філії представництва чи у справі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Зважаючи на те, що Броварське районне управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області та відділ поліції №1 (селище Баришівка) Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області не є юридичними особами, вони не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати сторонами у цивільному процесі - вимоги заявлені до Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області та відділу поліції №1 (селище Баришівка) Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, що за положенням п.1 ч.1 ст.255 ч.1 ст.377 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в зазначеній частині із закриттям провадження у справі.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У п. 9 вищезазначеної постанови передбачено, що суд визначає розмір моральної шкоди в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Тобто, позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також він повинен надати суду обґрунтований та у відповідності до вимог закону розрахунок суми, яку він просить стягнути.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі 686/34047/19 зроблено висновок, що для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. ст. 1167, 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову».

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом в позовній заяві вказав, що в результаті незаконних дій посадових осіб ГУНП у Київській області, в тому числі і слідчого Ігоря Проданова, які полягають у неефективності досудового слідства, надмірною тривалістю кримінального провадження йому завдано моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту протиправності дій відповідача, завдання йому моральної шкоди органами ГУНП у Київській області, наявності причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками, а також не обґрунтовано розмір заявленої моральної шкоди.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності доводів позовної заяви та приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів протиправності дій слідчого.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач не звернув уваги, що його твердження про незаконність дій посадових осіб ГУНП у Київській області не підтверджує наявності порушень закону в діях зазначених осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Стверджуючи про незаконність дій посадових осіб ГУНП у Київській області, позивач залишив поза увагою, що законодавством встановлено порядок як оскарження дій слідчого вчинених під час кримінального провадження так і порядок визнання таких дій незаконними.

Так, судовий контроль у кримінальному провадженні являє собою окремий напрямок діяльності суду, яка здійснюється під час досудового розслідування слідчим суддею. Його сутність полягає у здійсненні слідчим суддею контролю за законністю та обґрунтованістю рішень та дій (бездіяльності) слідчого і прокурора.

Значення судового контролю полягає у тому, що завдяки діяльності слідчого судді забезпечуються невідкладним судовим захистом права, свободи та інтереси учасників кримінального провадження, а також створюються належні умови для реалізації засади змагальності під час досудового розслідування. Правозахисний характер судового контролю обумовлює закріплення у ст. 206 КПК загальних обов`язків слідчого судді щодо захисту прав людини.

За чинним КПК судовий контроль має декілька окремих напрямків, які, виходячи із конкретних завдань, розрізняються за процесуальною формою, суб`єктним складом учасників провадження, засобами доказування, рішеннями слідчого судді. Одним з таких напрямків є розгляд слідчим суддею скарг на рішення, дії та бездіяльність слідчого і прокурора (ст. 303-306 КПК).

Матеріали справи не містять доказів визнання дій чи рішень слідчого незаконними, в порядку визначеному КПК України.

За приписами ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З огляду на вимоги ст. 303-306 КПК України, до повноважень цивільного суду не відноситься вирішення питання законності чи не законності дій посадових осіб Головного управління національної поліції в Київської області, що були вчинені в межах КПК України, оскільки саме кримінальне судочинство визначає порядок оскарження та визнання незаконними таких дій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 255, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог до Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області, відділу поліції №1 (селище Баришівка) Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.