Справа № 522/4764/25-Е
Провадження № 2/522/4435/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» вересня 2025 року

Приморський районний суд м. Одеси

в складі головуючого судді - Шенцевої О.П.

за участю секретаря Сафтюк-Панько Б.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилалась на те, що відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), її мати, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті її матері, залишилося спадкове майно, а саме частка (1/2) квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Власником іншої частки (1/2) квартири є позивач, донька померлої, ОСОБА_1 . Донькою ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , родинний зв`язок з якою підтверджується відповідними документами.

Після того, як батьки ОСОБА_3 почали тяжко хворіти і почали потребувати сторонньої допомоги (що мало місце з середини 2019 року), ОСОБА_3 знову переїхала за адресою свого попереднього місця проживання (за адресою: АДРЕСА_1 ) для надання батькам допомоги. В 2020 році стан здоров`я її матері теж починає потребувати постійного догляду з боку близьких осіб. З 2019 року і по 2021 рік (день смерті матері), донька ОСОБА_3 проживала з батьками і несла на собі весь тягар з утримання немолодих та хворих батьків. Сторонньої допомоги від будь-яких осіб не надходило.

Відповідно до відомостей зі спадкової справи, мати і батько проживали на момент смерті за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач, в свою чергу, не змінювала реєстрації свого місця проживання, оскільки на той час це було для неї несуттєвим.

Після смерті матері, позивач не поспішала відкривати спадкову справу, оскільки її виснаження і моральний стан після поховання обох батьків був вкрай тяжкий, а вже через два місяці в Україні почалася війна, тому заяву про прийняття спадщини вона не подавала.

Після повернення з-за кордону до України в липні 2024 р., звернулася до Приморської державної нотаріальної контори за прийняттям спадщини, відкрито спадкову справу після смерті матері ОСОБА_2 - №354с/2024.

Однак, листом від 10.09.2024 р., за №2244с/02-14 у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, оскільки строк на прийняття спадщини вона пропустила; заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк до жодної нотаріальної контори не подавала. У цей же час, мати і донька хоч і були зареєстровані за різними адресами, але фактично проживали за однією і тією ж адресою на момент смерті спадкодавця: АДРЕСА_1 . Саме тому позивач вважає, що вона фактично прийняла спадщину обставиною свого спільного проживання з матір`ю за однією адресою, але така обставина може бути встановлена лише за рішенням суду. Таким чином, з метою оформлення прав на спадкове майно є необхідність у встановленні цього факту за рішенням суду та визнання права власності на спадкове майно.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані для розгляду судді Шенцевій О.П.

Ухвалою суду від 12.03.2025 відкрито провадження у справі, цивільну справу призначено до розгляду на 29.04.2025.

19 травня 2025 року до суду надійшла копія спадкової справи.

Представник позивача звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідач Одеська міська рада, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в судове засідання з розгляду справи не з`явилися, відзив у справі не подавали.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного:

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Після смерті ОСОБА_2 , залишилося спадкове майно, а саме частка (1/2) квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Власником іншої частки (1/2) квартири є позивач, донька померлої, ОСОБА_1 . Право власності на дану квартиру належне співвласникам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 09.10.1997 року за № НОМЕР_2 , Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підтвердження родинного зв`язку з матір`ю ОСОБА_2 надала в копіях свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , виданий Приморським відділом РАГС 02.11.1979 року, свідоцтво про одруження серії НОМЕР_4 , видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради 04.06.1999 р.

З свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 видане Першим Малиновським відділом ДРАЦС Одеського міського управління юстиції від 24.11.2011 р. підтверджується шлюбне прізвище « ОСОБА_4 » замість дошлюбного « ОСОБА_5 », яка проживала з матір`ю до свого одруження та переїзду в 2004 році до квартири подружжя за адресою: АДРЕСА_2 . Такі обставини також підтверджуються відповідними сторінками з паспорта громадянина України.

Отже, з наданого свідоцтва про народження, свідоцтва про реєстрацію шлюбу, свідоцтва про розірвання шлюбу, відомостями з паспортного документа, вбачається, що між ними існували родинні зв`язки (матір-донька). Спадкове майно в частині належить померлій, інша частина належить позивачу, що вказує не лише на можливість їх спільного проживання, однак і на те, що позивач, як власник, має право володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй часткою майна, яка не ввійшла до складу спадкової маси, але яка належить їй з померлою на праві спільної сумісної власності.

В довідці «КК «Сервіс Плюс» зазначається ця обставина, а про те, де знаходилося інше місце проживання позивача їм не відомо. Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 надали безперечні покази на підтвердження факту спільного проживання доньки з матір`ю, за адресою реєстрації місця проживання матері, на момент смерті останньої, ведення спільного побуту та догляду донькою померлої, лікування матері позивачем, поховання матері позивачем.

Крім того, на підтвердження обставин спільного проживання, догляду та ведення побутових справ, надала виписку з історії хвороби ОСОБА_9 , довідку ТОВ «Смартлаб».

Разом з тим, судом викликано свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Процедури щодо поховання матері були здійснені також ОСОБА_1 , на що вказують договір-замовлення з надання послуг по організації та проведення поховання на суму 17 757 грн., отримання праху померлої ОСОБА_1 .

Так, на підставі цих доказів, суд дійшов висновку, що заявник спільно проживала зі спадкодавцем на час її смерті.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 2 СК України, СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

СК України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства.

Поняття "проживання однією сім`єю" та "член сім`ї" не є тотожними.

Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю.

Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 у справі № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. До аналогічних правових висновків прийшов Верховний Суд у Постанові КЦС ВС від 26.04.2023 № 204/1052/20 Постанові КЦС ВС від 31 липня 2024 року у справі № 642/2554/23; Постанові КЦС ВС від 29 листопада 2024 року у справі №691/517/23; Постанові КЦС ВС від 31 жовтня 2024 року у справі №705/4133/22. Таким чином, встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем (якщо це родичі першого ступеня споріднення) - є ефективним способом захисту прав, оскільки це встановлює факт прийняття спадщини і надає можливість оформити спадщину у передбаченому законодавством нотаріальному порядку.

У постанові від 26.04.2023 у справі № 204/1052/20 Верховний Суд виклав правову позицію, згідно з якою під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Отже, особа, яка фактично проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. І у разі, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення факту проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цього факту.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст.ст. 77- 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1-3, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За таких обставин, враховуючи встановлені судом обставини, надання заявником належних і допустимих доказів спільного фактичного проживання з спадкодавцем на момент відкриття спадщини, обрання заявником вірного способу захисту свого права, наявні підстави для задоволення заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-5, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зі спадкодавцем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя