Справа №522/535/25
Провадження № 2/491/266/25
РІШЕННЯ

іменем України

15 вересня 2025 року Ананьївський районний суд Одеської області

в складі головуючого судді - Желяскова О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Рачкової І.В.,

учасників справи: представника позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічними позовами - адвоката Струкової К.О.,

представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - адвоката Бандиш Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьїв Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним, третя особа ОСОБА_3 , та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним,

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2025 року з Приморського районного суду м. Одеси на адресу суду надійшли за підсудністю матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат - Струкова Крістіна Олексіївна, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою.

ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за розпискою від 26 листопада 2021 року ОСОБА_2 одержав від неї у борг грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США, які зобов`язався повернути в повному обсязі своєчасно протягом місяця з отримання вимоги про повернення. Вказані обставини підтверджуються складеною ОСОБА_2 письмовою розпискою від 26 листопада 2021 року. 25 листопада 2024 року позивачка направила ОСОБА_2 та окремо його дружині ОСОБА_3 засобами поштового кур`єрського зв`язку письмову вимогу про повернення грошових коштів в сумі 15000,00 доларів США, проте такі вимоги залишились проігнорованими. Наразі заборгованість за даним договором позики не повернута, оригінал розписки знаходиться у позивачки. Оскільки ОСОБА_2 отримав в позику грошові кошти під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , позивачка вважає, що відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за зобов`язанням, що виникло із укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики від 26 листопада 2021 року. Просила суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 26 листопада 2021 року в розмірі 15000,00 доларів США.

Ухвалою суду від 17 березня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання.

08 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бандиш Ганна Іванівна, до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним, третя особа ОСОБА_3 (а.с.62-72).

10 квітня 2025 року поштовим відправленням на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним (а.с.79-88).

В обґрунтування позовних вимог позивачі за зустрічними позовами та відповідачі за первісним позовом зазначили, що розписку від 26 листопада 2021 року ОСОБА_2 підписав під тиском позивачки за первісним позовом через погрози притягнути до кримінальної відповідальності за виявлену недостачу товару, але реальної передачі коштів у борг у розмірі 15000,00 доларів США від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не було. Вважають заявлений до стягнення договір позики від 26 листопада 2021 року неукладеним, оскільки ОСОБА_1 не акцептувала оферту ОСОБА_2 . Та, оскільки договір позики крім письмової форми має реальний характер та починає діяти з моменту передачі коштів, який не наступив, то даний договір не почав діяти і сторони не виконали передбачених офертою ОСОБА_2 умов - ОСОБА_1 не акцептувала пропозицію не підписавши її та не передавала коштів за вказаною офертою, оскільки цьому немає належних та допустимих доказів. Крім того, такому написанню оферти ОСОБА_2 передувало залякування його ОСОБА_1 начебто здійснення нею активних дій по притягненню останнього до кримінальної відповідальності. Сама розписка, підписана лише однією стороною, у даному випадку ОСОБА_2 , не є договором позики, укладеним у письмовій формі, а є лише документом, що має підтверджувати передачу коштів. На думку позивачів за зустрічними позовами, позивач за первісним позовом не надала до суду належних та допустимих доказів передачі нею грошей у розмірі 15000,00 доларів США ОСОБА_2 у позику за письмовим договором позики від 26 листопада 2021 року. Розписка ОСОБА_2 від 26 листопада 2021 року не є належним та допустимим доказом передання коштів, оскільки писалася ним під примусом та психологічним тиском позивачки. Просили визнати договір позики від 26 листопада 2021 року неукладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 12 травня 2025 року зустрічні позовні заяви були прийняті до спільного розгляду з первісною позовною заявою (а.с.96-97).

Зі сторони позивачки відзиви на зустрічні позови не надходили, лише в клопотанні від 28 травня 2025 року представник позивачки - адвокат Струкова К.О. зазначила, що у задоволенні зустрічного позову просять відмовити (а.с.115).

Ухвалою суду від 28 травня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.120).

Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічними позовами ОСОБА_1 в судове засідання не прибула. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Це підтверджується поштовим конвертом з вкладенням, який повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.152).

Натомість в судове засідання прибула її представник - адвокат Струкова К.О., яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1519052 від 28 травня 2025 року (а.с.115 зворотний). Під час засідання представник просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві, та у задоволенні зустрічних позовів відмовити.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не прибув. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Це підтверджується поштовим конвертом з вкладенням, який повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.153). Його представник - адвокат Бандиш Г.І., яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1498215 від 04 квітня 2025 року (а.с.50), в засіданні просила відмовити у задоволенні первісного позову за умов вказаних в зустрічному позові та задовольнити зустрічний позов - визнати неукладеним договір позики.

Відповідачка за первісним позовом - позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 та її представник - адвокат Ляшенко Е.М., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1501757 від 15 квітня 2025 року (а.с.52) в судове засідання не прибули. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Це підтверджується поштовим конвертом з вкладенням, який повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.154) та довідкою про доставку електронного листа (а.с.148). Крім того, представник не вийшов на зв`язок за запрошенням суду для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за його ж клопотанням. Будь-яких належних доказів щодо поважності причини неможливості взяття участі в судовому засіданні суду не були надані.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України « Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статтей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З розписки, складеної 26 листопада 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 15000,00 доларів США, які зобов`язався повернути протягом одного місяця з моменту отримання вимоги про повернення коштів.

Даний факт підтверджується ксерокопією розписки, яка наявна в матеріалах справи (а.с.11). Оригінал розписки був досліджений в ході судового засідання при дослідженні доказів (а.с.157 зворотний).

Факт написання вказаної розписки, як вбачається із зустрічного позову, відповідачем ОСОБА_2 не заперечувався. Крім того, представник відповідача - адвокат Бандиш Г.І. під час судового засідання факт написання розписки також не заперечила (а.с.157).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).

Тому, слід вважати, що розписка, яка міститься в матеріалах справи свідчить про виникнення між сторонами боргових зобов`язань.

Докази повернення боргу в матеріалах справи відсутні, а наявність боргового документу у позичальника підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21 (провадження № 61-1307св23).

Також суд вважає необгрнутованими доводи відповідача про те, що він не отримував у борг грошові кошти від позивачки, а позивачка у свою чергу не довела факту передачі йому цих коштів.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, доводи сторони відповідача про те, що він не отримував у борг грошові кошти у ОСОБА_1 за розпискою від 26 листопада 2021 року обґрунтовувались наявністю кримінального провадження № 0001698 від 13 грудня 2021 року, по якому станом на 02 квітня 2025 року (дату надання відповіді) проводиться досудове розслідування, що суперечить змісту написаної ОСОБА_2 розписки.

Відповідачем, не було доведено обставину, що він не отримував грошові кошти від позивачки, а та в свою чергу не передавала йому згідно договору позики (розписки) відповідну суму.

Сам факт підписання спірної розписки, за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 15000,00 доларів США.

Відповідачем ОСОБА_2 - позивачем за зустрічним позовом також не доведено, що він написав розписку під примусом.

Частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам

У відповідності до вимог статті 204 ЦК України також визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідач та його представник просили суд визнати договір позики недійсним посилаючись на те, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК України).

При цьому в судовому засіданні відповідач та його представник не надали до суду доказів того, що на момент укладання оспорюваного правочину до ОСОБА_2 позивачкою чи третіми особами застосовувалося будь-яке психічне чи фізичне насильство.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 15000,00 доларів США, оскільки вказані особи на час укладення зазначеної угоди перебували у зареєстрованому шлюбі.

Суд відхиляє вимогу позивачки щодо стягнення суми боргу солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виходячи з наступного.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК Укрїни кореспондує частині четвертій статті 65 СК Україні, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним в постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

При цьому суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.

Таким чином, суду для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя необхідно, щоб позивачка довела у суді, що дружина позичальника знала про розписку та була згодна на таку позику, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені відповідачем в інтересах сім`ї, однак у справі таких доказів немає, і у розписці мета позичення коштів не вказана.

Згідно ксерокопії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 20 листопада 2009 року Гандрабуріською сільською радою Ананьївского району Одеської області, відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічними позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 20 листопада 2009 року перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі (а.с.12).

З боргової розписки вбачається, що ОСОБА_2 отримав у борг ОСОБА_1 15000,00 доларів США, однак у розписці про отримання грошей не зазначено, на які цілі бралася позика та не зазначено, що ОСОБА_3 як дружина надавала згоду на її отримання.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї (див. постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц (провадження № 61-1028св18).

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Згідно абзацу першого частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В ухвалі від 19 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, акцентував увагу на необхідності встановлення того, чи були позичені кошти витрачені чоловіком в інтересах сім`ї.

Судом не встановлено, що кошти в розмірі 15000,00 доларів США, одержані ОСОБА_2 за договором позики, одержані та використані в інтересах сім`ї. Тому суд не погоджується, що внаслідок укладення договору позики ОСОБА_2 виникло зобов`язання в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Отже, суд вважає, що вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню в частині стягнення з ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 15000,00 доларів США за договором позики від 26 листопада 2021 року.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого.

Згідно частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно абзацу шостого частини першої статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

За вказаних обставин, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивачкою було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 6300,00 гривень (а.с.18), суд вважає за необхідне судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору, покласти на відповідача.

Відповідно до частин першої та третьої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

В позовній заяві представник позивачки зазначила, що відповідно до умов договору про надання правової допомоги сторони погодили вартість послуг адвоката у судовому процесі в розмірі 25000,00 гривень (а.с.6).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представник позивачки ОСОБА_4 зробила заяву, що про протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду будуть наданні докази.

У зв`язку з наведеним, питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачкою, залишається без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 264 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с.Кормань Сокирянського району Чернівецької області; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 16 лютого 1998 року Сокирянським РВ УМВС України в Чернівецькій області; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , заборгованість за розпискою від 26 листопада 2021 року в розмірі 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с.Кормань Сокирянського району Чернівецької області; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 16 лютого 1998 року Сокирянським РВ УМВС України в Чернівецькій області; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , судовий збір в розмірі 6300 (шість тисяч триста) гривень 00 коп.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за розпискою відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним, третя особа ОСОБА_3 , відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до підпункту 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області.

Відомості про сторін та інших учасників справи на виконання пункту 4 частини п`ятої статті 265 ЦПК України:

Позивачка: Представник позивачки - адвокат:Павлюк Валентина Миколаївна, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ОСОБА_4 , адреса робочого місця: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5
Відповідач: Представник відповідача - адвокат: Відповідачка: Представник відповідачки - адвокат:Захаров Іван Олександрович, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ОСОБА_5 , адреса робочого місця: АДРЕСА_6 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ОСОБА_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 ОСОБА_6 , адреса робочого місця: АДРЕСА_8 ; відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків не надано

Копію рішення суду вручити/надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

Повний текст рішення суду складено 22 вересня 2025 року.

Суддя О.О. Желясков

Рішення суду набрало законної сили «____» __________________20__ року.

Оригінал рішення суду знаходиться в матеріалах цивільної справи № 522/535/25 Ананьївського районного суду Одеської області.