ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/564/20Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/817/818/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участю секретаря Панькевич Т.І.,

представника апелянта - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №595/564/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 червня 2025 року про скасування заходів забезпечення позову у справі №595/564/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 подав до суду клопотання про скасування заходів забезпечення позову шляхом скасування арешту, накладеного ухвалою Бучацького районного суду від 29 квітня 2020 року на 1/6 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотання мотивує тим, що ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позивачем була подана заява про забезпечення позову, яку ухвалою Бучацького районного суду від 29 квітня 2020 року було задоволено шляхом заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження майна, а саме: заборонити ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам здійснювати заходи щодо відчуження 1/6 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначає, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 травня 2025 року, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 січня 2020 року, співвласниками квартири АДРЕСА_4 по 1/6 частки є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та на підставі свідоцтва про спадщину від 26 червня 2012 року 1/3 частки є ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та після її смерті відкрилась спадщина на 1/6 частку квартири АДРЕСА_4 .

ОСОБА_9 прийняла спадщину після смерті матері та 03 квітня 2025 року звернулась до приватного нотаріуса Саварчук C.Л. про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері. Однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що з відомостей з Державного реєстру нерухомого майна вбачається, що постановою Кам`янець-Подільського міського відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) Хмельницька область від 02 липня 2020 року зареєстровано обтяження за №37134916 у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_4 та постановою Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Тернопільська область від 13 серпня 2020 року зареєстровано обтяження за №37742458 у вигляді арешту на 1/6 частку квартири АДРЕСА_4 , де особою, майно якої обтяжується, є ОСОБА_4 .

04 квітня 2025 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , звернувся з заявою до Бучацького районного суду щодо порушення його прав на нерухоме майно, а саме безпідставне обтяження, накладене судом на 1/6 частину квартири АДРЕСА_4 , яка перебуває у його власності. 25 квітня 2025 року на подану вище заяву отримав від Бучацького районного суду копію ухвали від 29 квітня 2020 року у справі №595/564/20 щодо забезпечення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики. Ознайомившись зі змістом даної ухвали суду вважає, що судом при розгляді заяви ОСОБА_5 про забезпечення позову не було з`ясовано всіх обставин, які надавали суду підстави для застосування такого заходу забезпечення, як заборони йому та будь-яким іншим особам здійснювати відчуження 1/6 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 ).

Зазначає, що в даній справі він ніколи не був відповідачем і про ОСОБА_5 йому не відомо нічого. Крім того, він народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , а не 04 липня 1988 року та в податковому органі України зареєстрований платником податків за номером НОМЕР_2 , а не за номером НОМЕР_1 .

Також заявник зазначає, що ніколи не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , і не проживає в АДРЕСА_3 , так як з 11 вересня 1987 року і по даний час зареєстрований (прописаний) та постійно проживає в квартирі АДРЕСА_4 , і при цьому у 2012 році брав участь у безоплатній приватизації даної квартири.

Зазначав, що ухвалою Бучацького районного суду від 29 квітня 2020 року порушуються його права на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а саме нерухомим майном, та при цьому обмежуються права інших співвласників квартири АДРЕСА_4 , тому просить скасувати арешт накладений на 1/6 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 червня 2025 року клопотання задоволено.

Скасовано заходи забезпечення позову у цивільній справі № 595/564/20, вжиті ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2020 року, а саме арешт, накладений на 1/6 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач подав на неї апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права. Просить її скасувати та відмовити у задоволенні клопотання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник не є учасником справи, а тому в силу положення ч.1 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Крім того вказує, що хоча норми ч.1 ст.158 ЦПК України вказують на право суду скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи, місцевий суд в резолютивній частині рішення зазначив про задоволення клопотання ОСОБА_4 , а не про скасування арешту майна з власної ініціативи, що, на думку апелянта, є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

В судовому засіданні представник апелянта просила задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретнім заходом до забезпечення позову і можливім предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18.

Отже, суди при вирішенні питання щодо забезпечення позову мають здійснювати належну оцінку доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За змістом ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі/ задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 522/3471/20.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, по даній справі ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про застосування заходів забезпечення позову, яке мотивував тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено у письмовій формі договір позики. У зв`язку із тим, що ОСОБА_4 не виконував зобов`язання за договором позивач звернувся до суду. В заяві позивач зазначив, що ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності (1/6 частки) належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого долучив копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 лютого 2020 року.

Ухвалою суду від 29 квітня 2020 року накладено арешт на майно, а саме на 1/6 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 ).

Як вірно встановлено судом в оскаржуваній ухвалі, із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №425292721 від 04 травня 2025 року вбачається, що право спільної часткової власності на 1/6 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 . Також судом враховано, що заявник додає копію свідоцтва про право власності на житло.

Однак, із копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 лютого 2020 року, яка долучалася позивачем до заяви про забезпечення позову вбачається, що пошук здійснювався за частковим співпадінням.

У своїй апеляційній скарзі апелянт не заперечує щодо того, що заявник не має жодного відношення до даної справи, а фактично посилається на процесуальні підстави, які, на його думку, свідчать про незаконність оскаржуваного рішення, а також на те, що рішення суду про стягнення боргу досі не виконане.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд в резолютивній частині оскаржуваної ухвали зазначив про задоволення клопотання, а не ухвалення рішення з власної ініціативи, на думку колегії суддів, не свідчать про незаконність ухвали суду чи наявність підстав для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення суду.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що ухвала Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 червня 2025 року є законною та обґрунтованою.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді