КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Карандашова Ярослава Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання права власності в порядку спадкування.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 15 квітня 2006 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . Спільних дітей в шлюбі не було. Проживали з чоловіком вдвох у його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Задля економії витрат на комунальні послуги було вирішено не реєструвати її місце проживання у вказаній квартирі. У 2009 році вирішили з чоловіком припинити стосунки та розірвали шлюб. Після цього зустрічалася з іншим чоловіком, від якого народила дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З батьком дитини перестали проживати разом та припинили стосунки в 2013 році. З 01 січня 2014 року позивач з сином переїхала до свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 в його квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає по сьогоднішній день. З ОСОБА_2 не реєстрували нового шлюбу, проте проживали повноцінно сім`єю як чоловік та дружина, вели спільний побут, мали спільний бюджет, спільно несли витрати на утримання житла та його ремонт, мали взаємні права та обов`язки, разом святкували всі свята та їздили відпочивати. ОСОБА_2 не маючи власних дітей тепло прийняв сина позивача, ставився до нього як до рідного. Влітку 2021 року дізналися про існування у чоловіка тяжкої хвороби - цироз печінки, яка стрімко прогресувала. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина до якої входила оформлена на нього квартира АДРЕСА_2 . Позивач своєчасно звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тарасової Ю.Г. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. 23 лютого 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.Г. в спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу № 72050082. Проте, 30 квітня 2024 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Як зазначено в постанові підставою для відмови стало, що на підтвердження фактів родинних відносин спадкоємця зі спадкодавцем документів нотаріусу не надано.

На підставі наведеного позивач звернулася до суду з вказаним позовом та просила встановити факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2014 року по 17 жовтня 2023 року та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 28 травня 2025 року адвокат Карандашов Я.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що позивачкою для підтвердження факту її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як жінки та чоловіка були надані суду відповідні докази, а саме :

укладені позивачкою договори з комунальними організаціями щодо обслуговування квартири;

банківські квитанції про оплату позивачкою комунальних послуг;

докази спільного придбання сім`єю ОСОБА_1 майна (побутової техніки);

документи, які підтверджують організацію позивачкою кремації та поховання ОСОБА_2 ;

документи, які підтверджують організацію державної реєстрації смерті ОСОБА_2 органами юстиції;

показання свідків (сусідки по квартирі та багаторічного друга сім`ї ОСОБА_5 );

нотаріально завірена письмова заява свідка - фізіологічного батька дитини позивачки;

численні фотографії сім`ї ОСОБА_5 .

Натомість, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву стверджуючи про безпідставність позовних вимог позивачки та ставлячи під сумнів факт її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю, взагалі не надав жодного доказу, який би спростував доводи останньої, обмежившись всього лише критичним ставлення до доказів, наданих позивачкою.

Тобто, на відміну від аргументованих та підкріплених відповідними доказами доводів позивачки, доводи відповідача, фактично, були голослівними, ні чим не підтвердженими та такими, що ґрунтувались виключно на його фантазіях, здогадках та припущеннях.

Зважаючи на відсутність у відповідача жодних матеріальних доказів, які могли би спростувати обставини, на які посилається позивачка, доводи відповідача, очевидно, є нічим іншим, як недоведеними припущеннями. Отже, у відповідності до положень діючого законодавства та судової практики, такі припущення відповідача мали б бути сприйняті судом критично та відхилені. Натомість, саме вони були покладені в основу оскаржуваного рішення, що свідчить про порушення судом принципу змагальності.

Таким чином, представник апелянта вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та допущено невідповідність висновків дійсним обставинам справи.

04 липня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Київської міської ради - Лимич Лесі Григорівни, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник Київської міської ради зазначала, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів у відповідності до ст. 81 ЦПК України, які б свідчили про факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю, як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, з 01.01.2014 року по 17.10.2023 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання права власності в порядку спадкування, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що матеріали справи не містять письмових доказів вселення до спадкодавця та проживання з ним не менш як п`ять років, про сплату комунальних платежів (відповідно до кількості проживаючих осіб), ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, спільного придбання майна у спільну сумісну власність, взаємних прав та обов`язків, купівлі майна для спільного користування тощо.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №127/11013/17, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 712/11298/20, від 29 листопада 2023 року у справі № 756/3889/20.

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 441/1811/20, провадження № 61-2633св24.

Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до стаття 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/10701/20 (провадження № 61-9778св23).

Встановлено, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 08.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисань С.С., зареєстровано в реєстрі за № 2382 та реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвертаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 001394 від 11.08.2005 року (а.с. 16-17 том 1).

15 квітня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі реєстрції шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 13 том 1).

21 липня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвали шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 14 том 1).

З пояснень позивачки встановлено, що в 2010 році вона народила сина від іншого чоловіка. Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач не надала суду доказів того, що на час звернення до суду та в період коли вона просить встановити факт проживання, остання не перебувала у шлюбі з іншою особою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, у віці 53 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 18 том 1).

Згідно витягу зі спадкового реєстру № 75957489 від 23.02.2024, приватним нотаріусом Тарасовою Ю. Г. зареєстровано спадкову справу за № 72050082, номер у нотаріуса 3/2024 (а.с. 23 том 1).

ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Тарасової Ю.Г. з питання видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою приватного нотаріуса Тарасової Ю. Г. від 30.04.2024 № 60/02-31 відмовлено у вчинення нотаріальної дії, оскільки заявником не надано документів на підтвердження фактів родинних відносин (а.с. 24 том 1).

З ксерокопії паспорту ОСОБА_1 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 10 том 1).

Крім того, на підтвердження факту проживання з спадкодавцем однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, до позовної заяви було долучено копію договору- замовлення № 42.33348 на організацію та проведення поховання від 11.08.2024, копія довідки про поховання померлого ОСОБА_2 на кладовищі м. Києва від 11.08.2024 року, копії квитанцій про оплату комунальних послуг та договір № СО/871 на сервісне обслуговування газового обладнання підвищеної складності укладеного з АТ «Київгаз» за адресою: АДРЕСА_1 , фотознімки.

У судовому засіданні суду першої інстанції 18.02.2025 року представник позивача надав пояснення, позовну заяву підтримав в повному обсязі, всі обставини та доводи викладені у позові, вказав, що вони жили як звичайна сім`я є безліч фото в матеріалах справи, жодних інших шлюбів у позивача не було. У 2021 році позивач дізналася про хворобу чоловіка, у жовтні 2023 року він помер. Після його смерті позивач звернулася з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса, але отримала відмову. Інших спадкоємців у ОСОБА_6 немає.

У судовому засіданні суду першої інстанції 18.02.2025 року представник відповідача заперечувала щодо задоволення позову, основні заперечення виклала у відзиві, КМР не порушує права позивача, просила відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні суду першої інстанції 18.03.2025 року позивач повідомила, що знайома з ОСОБА_7 давно, вони були одружені, проте розлучилися, тому що не могла мати від нього дітей. Потім одружилася з іншим чоловіком та народила дитину з другим чоловіком теж розлучилася. Після цього етапу зрозуміла, що має почуття до ОСОБА_7 і вони почали жити разом, виховувати дитину, як звичайна сім`я. ОСОБА_7 захворів у 2021 році на цироз печінки, він різко почав втрачати вагу йому ставало гірше, у 2023 році він помер. Батько та мати у ОСОБА_7 померли, інших родичів у нього немає. Після його смерті звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але отримала відмову.

У судовому засіданні суду першої інстанції 18.03.2025 року було допитано свідка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка повідомила суду, що знайома з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вона проживає у сусідній квартирі АДРЕСА_4 , вони проживали певний час разом потім ОСОБА_11 пропала, а потім повернулася з дитиною, вони жили як сім`я ОСОБА_7 любив ОСОБА_11 і сина, інших жінок поруч з ним вона не бачила, у квартирі проживає на даний час ОСОБА_11 з сином, ОСОБА_5 ОСОБА_7 хворів, спочатку кульгав потім різко схуд, догляд за ОСОБА_7 здійснювала ОСОБА_11 та її мати, інших родичів ОСОБА_7 ніколи не бачила.

У судовому засіданні суду першої інстанції 18.03.2025 року було допитано свідка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який повідомив суду, що знайомий з ОСОБА_13 ще з нульових років, вони були друзі, на якомусь святі ОСОБА_7 познайомив його з ОСОБА_11 , інших жінок у ОСОБА_7 не було, у 2023 році раптово зателефонувала ОСОБА_11 та попросила допомогти винести ОСОБА_7 до швидкої, вона казала, що ОСОБА_7 хворіє. Свідку не було відомо чи перебували ОСОБА_7 та ОСОБА_11 у шлюбі, проте вони ходили з обручками.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, проаналізувавши як кожен з наведених доказів окремо, так і докази в їх взаємозв`язку та сукупності, зробив обґрунтований висновок про те, що вони не підтверджують, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2014 року по день смерті останнього ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) проживали однією сім`єю, оскільки ці докази не доводять наявність між ними усталених відносин, притаманних членам сім`ї, зокрема, наявність протягом зазначеного періоду часу спільного побуту, бюджету, витрачання його на придбання у спільне користування побутових та інших речей, продуктів харчування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладені позивачкою договору з комунальними організаціями щодо обслуговування квартири є доказом підтвердження факту її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони датуються вже після смерті ОСОБА_2 , що не можуть слугувати доказом на підтвердження позовних вимог.

Що стосується наданих банківських квитанції про оплату позивачкою комунальних послуг, суд апеляційної інстанції відхиляє їх, оскільки як вірно встановив суд першої інстанції з наданих позивачем копії чеків не можливо встановити, що саме позивач купувала вказану техніку і саме у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Документи, надані позивачкою, які підтверджуються організацію державної реєстрації смерті ОСОБА_2 органами юстиції, не свідчать про спільне проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_2 протягом п`ятирічного строку до дня відкриття спадщини, тому вказані обставини не є підставою для задоволення заявлених вимог.

Показання допитаних у справі свідків в суді першої інстанції, фотокартки не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Оскільки на фото не визначено час їх здійснення, а встановлення факту проживання однією сім`єю виключно тільки на показаннях свідка, не відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги щодо доведеності позовних вимог позивача є безпідставними та не підтверджуються належними доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги стосовно неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права є необгрунтованими.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 3, 74 Сімейного кодексу України.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Карандашова Ярослава Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «22» вересня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко