ХАДЖИБЕЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___ __
Пр. №2-о/521/127/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

присяжних Смолкіна М.О., Мануілової К.В.,

при секретарі Замниборщ А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про оголошення фізичної особи померлою, заінтересована особа: Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

встановив

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з зазначеною заявою, посилаючись на те, що він є рідним сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебували в шлюбі, зареєстрованому 27 листопада 1982 року, Прибужановською сільською радою, Вознесенського району, Миколаївської області, актовий запис №35.

31 жовтня 2007 року шлюбу між батьками був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 31 жовтня 2007 року.

В період шлюбу батьки на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2001 року придбали 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , тому 1/3 частина вказаної квартири є їх спільної сумісною власністю.

Зазначив, що після розірвання шлюбу батько повернувся жити в будинок батьків, який розташований в с. Прибужани, Вознесенського району, Миколаївської області і весь цей час вони постійно спілкувалися та підтримували теплі відносини.

З серпня 2012 року по 2017 рік, ОСОБА_2 з`являвся за місцем своєї реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 , що підтверджується актом мешканців будинку від 24 червня 2024 року, затвердженого начальником дільниці №2 ТОВ «Керуюча компанія «Сервіс плюс».

Вказував, що 01 березня 2017 року ОСОБА_2 пішов з дому та з цього часу не виходить з ним на зв`язок.

Листом Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області №24-аз/59-2024 від 15 травня 2024 року повідомлено, що наразі проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000385 від 03 березня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України за фактом безвісного зникнення ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 зник не за особливих обставин, а 01 березня 2017 року пішов зі свого місця мешкання, розташованого за адресою:

АДРЕСА_3 , його місцезнаходження не відомо та триває розшук.

Згідно відомостей з бази Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_2 значиться в реєстрі/базі осіб, що зниклі безвісти, перебуває у розшуку, як безвісти зникла особа з 01 березня 2017 року.

В реєстрі/базі осіб, які переховуються від органів влади - ОСОБА_2 , не перебуває, що підтверджується відомостями з бази МВС України по категорії «особи, які переховуються від органів влади» розміщеними на офіційному порталі сервісів МВС України.

Заявник зазначив, що 02 липня 2024 року він звернувся до Київського відділу ДРАЦС у м. Одеса ПМУ МЮ з заявою про реєстрацію факту смерті спадкоємцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 але листом Київського відділу ДРАЦС у м. Одеса ПМУ МЮ №1995/24.24-108 від 17 липня 2024 року йому було відмовлено та роз`яснено про необхідність звернення до суду з метою отримання рішення суду про оголошення особи померлою на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті.

Зазначив, що він є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інших спадкоємців немає.

Необхідність оголошення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим необхідно йому для отримання свідоцтва про смерть та в подальшому звернутись із заявою про прийняття спадщини.

Посилаючись на вищевказані обставини, заявник просив суд оголосити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим; днем смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати день його вірогідної смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2024 року вищевказану заяву було передано на розгляд до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с.38-39).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2024 року справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М.

Справа отримана суддею 12 грудня 2024 року.

Ухвалою суду від 13 грудня 2024 року справа була прийнята до провадження у справі, призначено судове засідання (а.с. 47).

Ухвалою суду від 22 квітня 2025 року по справі було витребувані докази (а.с.106-107).

Заявник та його представник, діючий за ордером від 26 лютого 2025 року в судове засідання не з`явились, надали заяву про підтримання заяви про оголошення особи померлої, просили суд її задовольнити та розглянути справу за їх відсутності (а.с.61,62).

Представник Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом відповідно до ст. 128 ЦПК України (а.с. 95,120,129).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Хаджибейського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є рідним сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.7).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували в шлюбі, зареєстрованому 27 листопада 1982 року, Прибужановською сільською радою, Вознесенського району, Миколаївської області, актовий запис №35, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (а.с.7 звор.).

31 жовтня 2007 року шлюб між батьками заявника був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 31 жовтня 2007 року (а.с.8).

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 травня 1998 року в рівних частках ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 (а.с.67).

В період шлюбу батьки заявника придбали на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2001 року 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , тому вказана частка є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.17).

Встановлено, що на час розгляду справи 5/6 частини квартири АДРЕСА_1 належить на праві часткової власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2001 року, договору дарування від 15 червня 2007 року, свідоцтва про право власності на житло від 25 травня 1998 року, ОСОБА_3 , інша частина, а саме 1/6 частина квартири АДРЕСА_1 належить на праві власності на підставі свідоцтва про праві власності на житло від 25 травня 1998 року ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.9 звор.,17,67,69 звор.).

Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області 08 жовтня 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.23).

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повернувся жити в будинок своїх батьків, який розташований в с. Прибужани, Вознесенського району, Миколаївської області .

Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за відомостями ВОМІРМП та ВІС УДМС у Миколаївській області не значиться (а.с.25).

Зі слів заявника, вони з батьком до 2017 року постійно спілкувалися та підтримували теплі відносини.

Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з серпня 2012 року по 2017 рік з`являвся за місцем своєї реєстрації:

АДРЕСА_2 , що підтверджується актом мешканців будинку від 24 червня 2024 року, затвердженого начальником дільниці №2 ТОВ «Керуюча компанія «Сервіс плюс» (а.с.9).

Згідно листа Прибужанської сільської ради Вознесенського району, Миколаївської області від 14 березня 2025 року ОСОБА_2 зник не за особливих обставин, а 01 березня 2017 року пішов зі свого місця мешкання, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , його місцезнаходження не відомо, триває його розшук, оскільки з цього часу він не виходить на зв`язок (а.с.73).

З змісту листа Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області №24-аз/59-2024 від 15 травня 2024 року вбачається, що наразі проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000385 від 03 березня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України за фактом безвісного зникнення ОСОБА_2 (а.с.87,88,97,98,99).

Згідно відомостей з бази Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_2 значиться в реєстрі/базі осіб, що зниклі безвісті, перебуває у розшуку, як безвісті зникала особа з 01 березня 2017 року (а.с.12-13).

В реєстрі/базі осіб, які переховуються від органів влади - ОСОБА_2 , не перебуває, що підтверджується відомостями з бази МВС України по категорії «особи, які переховуються від органів влади» розміщеними на офіційному порталі сервісів МВС України.

Відповідно до листа Державної прикордонної служби України від 22 квітня 2005 року відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 08 листопада 2017 року по 01 травня 2025 року в Базі даних не виявлено (а.с.116).

Згідно листа Державної податкової служби України від 08 травня 2025 року станом на 05 травня 2025 року, у Державному реєстрі відсутні відомості про джерела та суми виплачених доходів та утриманих податків, отриманих від податкових агентів, ОСОБА_2 за період з березня місяця 2017 року по березень 2025 року (а.с.121-122).

Встановлено, що 02 липня 2024 року заявник звернувся до Київського відділу ДРАЦС у м. Одеса ПМУ МЮ з заявою про реєстрацію факту смерті спадкоємцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Згідно відповіді Київського відділу ДРАЦС у м. Одеса ПМУ МЮ №1995/24.24-108 від 17 липня 2024 року заявнику було відмовлено та роз`яснено про необхідність звернення до суду з метою отримання рішення суду про оголошення особи померлою на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті (а.с.11).

З матеріалів справи вбачається, що заявник є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інших спадкоємців немає.

Необхідність оголошення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть та в подальшому для звернення із заявою про прийняття спадщини.

Отже, правовідносини виникли у зв`язку з неможливістю ОСОБА_1 реалізувати свої спадкові права як власника частини квартири, другим співвласником якого є ОСОБА_2 ,, який перебуває у розшуку, як безвісті зникала особа з 01 березня 2017 року.

Визнання фізичної особи померлою здійснюється у судовому порядку, який встановлюється главою 4ЦПК України (за аналогією визнання фізичної особи безвісно відсутньою).

Відповідно до ч. 1 ст.46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

У разі оголошення померлим громадянина, який пропав безвісти за обставин, що загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, суд може визнати днем смерті громадянина можливий день його загибелі.

Оголошення громадянина померлим тягне за собою ті самі наслідки, що і смерть фізичної особи, а саме: відкривається спадщина, відбувається перехід майна до правонаступників.

Підставою для оголошення особи померлою в судовому порядку є не факти, які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи.

Тож, для встановлення юридичного факту, а саме визнання людини померлою, заявникові, рідним, подружжю, дітям необхідно звернутися до суду із відповідною заявою та доданими до неї доказами безрезультатного розшуку особи, відомостей про обставини її останнього відомого місця перебування та зникнення, можливо повідомлення про бойові дії, фізичні втрати за місцем служби або перебування особи.

За результатами розгляду даної заяви суд приймає рішення про визнання особи померлою.

Після оголошення фізичної особи померлою відкривається спадщина (ст. 1220 ЦК України), утриманцям призначається пенсія, шлюб припиняється (ст.104 СК України), припиняється представництво за довіреністю, яку видала особа, оголошена померлою, та/або представництво за довіреністю, виданою особі, яка оголошена померлою (ст. 248 ЦК України).

Судове рішення, яке підтверджує факт смерті відсутньої особи шляхом оголошення її померлою, з моменту набрання законної сили є підставою для припинення правосуб`єктності такої фізичної особи. На підставі рішення суду органом державної реєстрації актів цивільного стану буде видано свідоцтво про смерть особи.

Одним з обов`язкових реквізитів такого актового запису про смерть, а також свідоцтва про смерть є дата смерті. Згідно з ч. 3 ст.46ЦК України днем смерті відсутньої фізичної особи вважається день набрання законної сили рішенням суду про оголошення її померлою. У випадку оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку, а також у зв`язку з воєнними діями суд має право визнати днем смерті цієї фізичної особи день її вірогідної смерті. У випадку припущення загибелі особи у зв`язку з воєнними діями, бойовими операціями, дата можливої загибелі буде встановлена та зазначена саме в судовому рішенні.

Після набрання законної сили таке рішення суду про оголошення особи померлою надсилається або надається, крім органу державної реєстрації актів цивільного стану, також нотаріусу за місцем відкриття спадщини, а в населеному пункті, де немає нотаріуса, відповідному органу місцевого самоврядування для вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Оголошення особи померлою необхідно для усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.

Особливості цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

Однак необхідно відрізняти оголошення фізичної особи померлою від встановлення факту смерті особи. Оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть даної особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті. Встановлення факту смерті особи можливо, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, обставини, за яких настала смерть і факт неможливості реєстрації органом державної РАЦС факту смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав безвісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим (п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»).

Правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Спадкоємці фізичної особи, яка оголошена померлою, не мають права відчужувати протягом п`яти років нерухоме майно, що перейшло до них у зв`язку з відкриттям спадщини.

Нотаріус, який видав спадкоємцеві свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, накладає на нього заборону відчуження (ст. 47 ЦК України).

Правові наслідки появи фізичної особи, яка була оголошена померлою, визначені у статті 48 ЦК України. Так, якщо фізична особа, яка була оголошена померлою, з`явилася або якщо одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем перебування цієї особи або суд, що постановив рішення про оголошення її померлою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення суду про оголошення фізичної особи померлою. Незалежно від часу своєї появи фізична особа, яка була оголошена померлою, має право вимагати від особи, яка володіє її майном, повернення цього майна, якщо воно збереглося та безоплатно перейшло до неї після оголошення фізичної особи померлою, за винятком майна, придбаного за набувальною давністю, а також грошей та цінних паперів на пред`явника.

Особа, до якої майно перейшло за відплатним договором, зобов`язана повернути його, якщо буде встановлено, що на момент набуття цього майна вона знала, що фізична особа, яка була оголошена померлою, жива. У разі неможливості повернути майно в натурі особі, яка була оголошена померлою, відшкодовується вартість цього майна. Якщо майно фізичної особи, яка була оголошена померлою і з`явилася, перейшло у власність держави, Автономної Республіки Крим або територіальної громади і було реалізоване ними, цій особі повертається сума, одержана від реалізації цього майна.

Аналізуючи зазначені норми права, підставою для оголошення особи померлою є не факти, які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи.

Судом встановлено, що станом на день розгляду заяви по суті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 більше восьми років відсутній в місці постійного проживання та реєстрації, а також відсутні відомості про місце його перебування.

Наведені заявником обставини та мета, з якою заявнику необхідно оголосити особу померлою, свідчать про наявність між заявником та особою, яку він просить оголосити померлою, такого матеріально-правового зв`язку.

Відповідно до частини першої ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Таким чином, єдиною підставою для державної реєстрації смерті у даному випадку є рішення суду про оголошення особи померлою.

За таких обставин, встановивши, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутній в місці його постійного проживання, а також відсутні відомості про місце його перебування більше восьми років, суд вважає, що заява є законною та обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Судовий збір у справі складає 605,60 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с.4 ).

Керуючись ст. 46 ЦК України,ст. ст. 19, 89, 259, 263-265, 268, 273, 293-294, 305-309 ЦПК України, суд

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 про оголошення фізичної особи померлою, заінтересована особа: Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.

Оголосити громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим.

Датою смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кам`янське, Іршавського району Закарпатської області, паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , вважати дату набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повний текст рішення складено протягом 22 вересня 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда

Присяжні: Смолкін М.О.

Мануілова К.В.