ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8896/25 Справа № 202/5718/24 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Кругман А.М.,

Учасники справи:

Скаржник: ОСОБА_1 ,

Заінтересовані особи: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Публічне акціонерне товариство Фідобанк,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2024року, головуючий у суді першої інстанції Слюсар Л.П.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У травні 2024року ОСОБА_1 звернулась в суд зі скаргою на дії державного виконавця, згідно змісту якої вимога заявниці зводилась:

- визнання неправомірними дій посадової особи Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби-ВДВС, пов`язаних з відмовою зняти арешт та оголошення заборони на відчуження майна ОСОБА_1 , накладених постановою від 08 жовтня 2012року державним виконавцем Краснощоковим Л.В. у виконавчому провадженні-ВП № 34795905, згідно листа від 26 квітня 2024року № 40097;

- та зобов`язання начальника Амур-Нижньодніпровського ВДВС зняти арешт та оголошення заборони на відчуження майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Краснощокова Л.В. від 08 жовтня 2012року у ВП № 34795905.

Існування таких вимог заявниця пов`язувала із тим, що на примусове виконання виконавчого листа № 2-1108/2011, виданого 17 листопада 2011року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, 04 жовтня 2012року Амур-Нижньодніпровський ВДВС відкрив ВП № 34795905 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» боргу у розмірі 264 835,90грн. Вказувала, що станом на 12 березня 2024року встановлено, що 08 жовтня 2012року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС Краснощоковим Л. В. у ВП № 34795905 накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Зазначала, що Амур-Нижньодніпровський ВДВС повідомив її представника, що ВП № 34795905 з примусового виконання судового рішення № 2-1108/2011 Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, 28 жовтня 2015року завершено на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з тим, що не виявлено фізичну особу та майно). Крім того, ВП № 34795905 знищено у зв`язку зі спливом строків зберігання.

Стверджувала, що 18 квітня 2024року її представник звертався до Амур-Нижньодніпровського ВДВС із заявою про зняття арешту з її майна, однак 26 квітня 2024року повідомленням № 40097 начальник Амур-Нижньодніпровського ВДВС відмовив з тих підстав, що боржник не надала докази погашення боргу. З такою відмовою посадової особи вона не погоджується, оскільки виконавчий лист, за яким вона є боржником, повернуто стягувачу у зв`язку з завершенням виконавчого провадження, строк пред`явлення його до примусового виконання сплив, однак арешт майна боржника залишився чинним.

На час звернення її представника до виконавчої служби, жоден виконавчий лист про стягнення із неї боргу на виконанні не перебував. У період з 28 жовтня 2015року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду заяви про зняття арешту (18 квітня 2024 року) органами державної виконавчої служби не проводилися виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа. Також відсутні відомості про наявність будь-яких відкритих виконавчих проваджень, за якими вона є боржником. Відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання, свідчить про безпідставність продовження дії арешту.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанції

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2024року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересована особа (стягувач) ПАТ «Фідобанк», на дії посадових осіб Амур-Нижньодніпровський ВДВС та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2024року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2024року без змін.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що постанова про арешт майна боржника ОСОБА_1 у ВП № 34795905 від 08 жовтня 2012року, якою, як вказує представник ОСОБА_1 адвокат Скиба В.В., накладений арешт та оголошена заборона на відчуження майна ОСОБА_1 , не виносилася. Із вимогами про визнання неправомірними дій посадової особи Амур-Нижньодніпровського ВДВС, пов`язаних з відмовою зняти арешт та оголошення заборони на майно ОСОБА_1 , накладений постановою від 18 жовтня 2012року державним виконавцем Краснощоковим Л.В. у рамках ВП № 34795905, заявник у цій справі до суду не звертався. Вимоги скарги у встановленому законом порядку заявником не змінювалися та не уточнювались в суді першої інстанції.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 липня 2025року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Скиби Віталія Володимировича задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2024року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У липні 2024року представник ОСОБА_1 - адвокат Скиба Віталій Володимирович подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2024року.

В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування ухвали суду та просив задовольнити його скаргу на дії посадових осіб державної виконавчої служби.

Незаконність та необґрунтованість ухвали суду заявник пов`язував з тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що лише на стадії дослідження письмових доказів скаржник з`ясував, що в тексті скарги допустив описку, зазначивши оскаржувану постанову про накладення арешту у ВП № 34795905 «08 жовтня 2012року» замість правильного «18 жовтня 2012року» та згідно доводів скаржника, відмовляючи у задоволенні скарги лише з цих підстав, суд допустив надмірний формалізм.

Вказував, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, арешт на майно боржника ОСОБА_1 у ВП № 34795905 накладено постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС Краснощокова Л.В. саме від 18 жовтня 2012року, що жодна із сторін у даній справі не ставить під сумнів, а предметом оскарження у даній справі є саме ця постанова державного виконавця про накладення арешту, інші постанови про накладення арешту у виконавчому провадженні відсутні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

22 липня 2025року справа надійшла до Дніпровського апеляційного суду із суду касаційної інстанції.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2025року справу призначено до судового розгляду на 23 вересня 2025року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

Із інформації з ВП-спецрозділ від 10 квітня 2024року встановлено, що 04 жовтня 2012року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС винесено постанову про відкриття ВП № 34795905 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1108/2011, виданого 17 листопада 2011року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення боргу у розмірі 264 835,90грн, боржник ОСОБА_1 , стягувач ПАТ «Фідобанк».

17 квітня 2014року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровським ВДВС у ВП № 34795905 винесено постанову про розшук майна боржника.

28 жовтня 2015року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС у ВП №34795905 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку).

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 12 березня 2024року, встановлено, що 18 жовтня 2012року зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна, номер запису про обтяження: 13131731, підстава обтяження постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП № 34795905, видана 18 жовтня 2012року, обтяжувач державний виконавець Амур-Нижньодніпровського ВДВС Краснощоков Л. В.

28 березня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Скиба В. В. звернувся до Амур-Нижньодніпровського ВДВС із заявою, в якій просив видати належним чином завірені копії документів: постанов про накладення арешту, постанов про закінчення виконавчого провадження, постанов про зняття арешту при наявності за: ВП № 16250320 постанова про арешт від 03 грудня 2009року державного виконавця Солодовник С. О.; ВП № 34628948 постанова про арешт від 08 жовтня 2012року державного виконавця Краснощокова Л.В.; ВП № 34795905 постанова про арешт від 18 жовтня 2012року державного виконавця Краснощокова Л.В.

10 квітня 2024року Амур-Нижньодніпровський ВДВС листом № 34724 повідомив адвоката Скибу В.В. про те, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у відділі перебували наступні виконавчі провадження, боржник ОСОБА_1 :

ВП № 34628948 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1108/2011, виданого 17 листопада 2011року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» в особі ОСОБА_3 боргу у сумі 264835,90грн. Постановою від 29 липня 2014року на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто виконавчий документ стягувачу;

ВП № 34795905 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1108/2011, виданого 17 листопада 2011року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» в особі ОСОБА_3 боргу у сумі 264835,90грн. Постановою від 28 жовтня 2015року на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто виконавчий документ стягувачу;

ВП № 16250320 з примусового виконання ухвали № 2-12538/09, виданої 23 жовтня 2009року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, боржник ОСОБА_1 , стягувач ПАТ КБ «Приватбанк» накладено заборони: на вчинення дій, спрямованих на відчуження в будь-який спосіб нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; на вчинення дій спрямованих на відчуження в будь-який спосіб рухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме: автомобіль ЗАЗ, модель ТК699Р, рік випуску 2008, тип ТЗ легковий, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ; на грошові кошти, що обліковуються на всіх рахунках, у межах заявлених позовних у розмірі 50 351,20 грн; на все майно, яке належить на праві власності ОСОБА_1 у межах заявлених позовних вимог у розмірі 50 351,2 грн. Постановою від 08 грудня 2009року на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю) повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання.

Крім того, у листі зазначено, що надати більш детальну інформацію стосовно виконавчого провадження щодо боржника ОСОБА_1 не вбачається можливим, оскільки провадження знищено у зв`язку із закінченням термінів зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву.

18 квітня 2024року представник ОСОБА_1 адвокат Скиба В.В. звернувся до Амур-Нижньодніпровського ВДВС із заявою про зняття арешту, накладеного постановою від 18 жовтня 2012року державного виконавця Краснощокова Л.В.

26 квітня 2024року письмовим повідомленням за №40097 начальник Амур-Нижньодніпровського ВДВС відмовив у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Скиба В.В., з тих підстав, що боржник ОСОБА_1 не надала докази про погашення боргу у ВП № 34628948 та ВП № 34795905. Для зняття арешту у рамках ВП № 16250320 необхідно звернутися до відділу державної виконавчої служби за місцем виконання.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, арешт на майно боржника ОСОБА_1 у ВП № 34795905 накладено постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС Краснощокова Л. В. від 18 жовтня 2012року.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що із вимогами про визнання неправомірними дій посадової особи Амур-Нижньодніпровського ВДВС, пов`язаних з відмовою зняти арешт та оголошення заборони на відчуження майна ОСОБА_1 , накладеного постановою від 18 жовтня 2012року державним виконавцем Краснощоковим Л.В. у рамках ВП № 34795905, заявник у цій справі до суду не звертався. Вимоги скарги у встановленому законом порядку заявником не змінювалися та не уточнювались в суді першої інстанції.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, так як висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі суду не відповідають обставинам справи.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Тож, за умови відображення у скарзі на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби реквізитів виконавчого документа та змісту оскаржуваного порушення, зазначення реквізитів окремої постанови державного виконавця, дії за якою є предметом оскарження, не є вирішальним у питанні ідентифікації повного доступу до інформації про виконавче провадження, а тому не є обов`язковим.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом скарги ОСОБА_1 є дії посадової особи Амур-Нижньодніпровського ВДВС, пов`язані з відмовою зняти арешт та оголошення заборони на відчуження майна ОСОБА_1 , а також зобов`язання начальника Амур-Нижньодніпровського ВДВС зняти арешт та оголошення заборони на відчуження майна у ВП №34795905 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1108/2011, виданого 17 листопада 2011року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 з підстав незазначення правильної дати постанови про арешт майна боржника, суд першої інстанції викладеного вище не врахував, не звернув уваги на те, що вказана помилка не спростовує наявності арешту саме у ВП №34795905 та не є перешкодою для надання оцінки правомірності дій державного виконавця щодо накладення арешту у межах вказаного виконавчого провадження.

Суд правильно встановив фактичні обставини у справі, які стосуються повного доступу до інформації про виконавче провадження ВП № 34795905, у тому числі змісту оскаржуваних рішень державного виконавця, однак з формальних міркувань не надав оцінки правомірності дій останнього щодо відмови зняти арешт на майно ОСОБА_1 .

Тож за наведених умов, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії посадових осіб державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи є повернення виконавчого документа стягувачу підставою для зняття арешту з майна боржника.

Так, відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999року), який втратив чинність 05 жовтня 2016року, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016року.

Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999року) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 2016року).

Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999року) як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999року) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно з статтею 48 цього Закону.

У Законі України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999року). Закон України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

У пункті 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999року) зазначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуте стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і у подальшому у частині першій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) (частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи)).

У частині п`ятій статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Водночас повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Законодавець передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).

Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).

Зазначені висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025року у справі № 2/1522/11652/11.

Як встановлено, 28 жовтня 2015року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС у ВП №34795905 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку).

Отже, враховуючи підставу повернення виконавчого документа стягувачу, він має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків, а тому вказані обставини не є підставою для зняття арешту з майна боржника, а відповідно і для задоволення скарги ОСОБА_1 .

За наведених підстав, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Саме з такого розуміння вищезазначених норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам не надавав оцінку, внаслідок чого прийшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити частково апеляційну скаргу, скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2024року скасувати.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії посадових осіб державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити певні дії, заінтересовані особи Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Публічне акціонерне товариство Фідобанк відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2025року.

Судді: