Дата документу 18.09.2025
Справа № 501/5066/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача ОСОБА_2

третя особа: ОСОБА_3

предмет та підстави позову: про визнання майна особистою приватною власністю

учасники справи:

представник позивача ОСОБА_4

представник відповідача Дубінчук Ж.М.,

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 15.12.2023 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (третя особа: ОСОБА_3 ) про визнання майна особистою приватною власністю, згідно якого просить суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділінку (кадастровий номер :02:016:0077) для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0192 га по АДРЕСА_1 особистою приватною власністю позивача.

Позов обґрунтовано тим, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі з 16.09.2006.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01.06.2022 шлюб між сторонами розірвано.

Позивач вказує, що колишньою дружиною подано до позивача позов про розподіл спільного майна набутого під час шлюбу, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним.

На підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13.07.2012 по цивільній справі №1511/3279/2012 позивачу належить земельна ділянка площею 0,0192 га для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0192 га по АДРЕСА_1 .

Відповідно до розписки від 30.11.2011 позивачем отримано грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США від брата позивача ОСОБА_3 для покупки земельної ділянки з недобудованим будинком у гр. ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 та проведення в ньому ремонтно-будівельних робіт і оформлення усіх необхідних документів.

Позивач вказує в позові, що при отриманні коштів від свого брата між нимим була домовленість, що будинок він оформлює на себе, оскільки у нього на той час були складні відносини з його дружною та стояло питання розірвання шлюбу, але фактично належить брату позивача, так як він надав позивачу кошти на його придбання та будівництво.

За домовленістю з братом, до завершення будівництва та період після цього, але до моменту переїзду до іншого житла, позивач міг перебувати у житлі разом з дітьми та колишньою дружиною, тощо.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач надав до суду відзив на позов (а.с.79-82), просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючитсь на те, що під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, сторони на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13.07.2012 по цивільній справі №1511/3279/2012 стали власниками земельної ділянки площею 0,0192 га для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0192 га по АДРЕСА_1 .

На вказаній земельній ділянці, за спільні кошти подружжя збудували будинок загальною площею 129,5 кв.м.

Позивач ніколи не говорив відповідачу про наявність боргових зобов`язань перед братом ОСОБА_3 , тощо.

У 2012 році сторонами по справі укладено іпотечний договір №13394815, який засвідчено приватним нотаріусом Чужовською Н.Ю. Сума кредиту склала 483 800,00 грн., що на той час еквівалентно 50 000 доларів США.

Відповідачка давала у нотаріуса свою письмову згоду на укладання іпотечного договору, де під заставу передано спірний будинок та земельна ділянка.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 05.12.2023 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.56).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 18.12.2023 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.61-62).

УхвалоюІллічівського міського суду Одеської області від 03.06.2024 витребувано докази (а.с.115-116).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 18.07.2024 закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.132).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 30.11.2011 ОСОБА_1 отримав грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США від брата позивача ОСОБА_3 для покупки земельної ділянки з недобудованим будинком у гр. ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 та проведення в ньому ремонтно-будівельних робіт і оформлення усіх необхідних документів (а.с.11).

На підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13.07.2012 по цивільній справі №1511/3279/2012 визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0192 га для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0192 га по АДРЕСА_1 (а.с.12-14).

ОСОБА_1 30.11.2012 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0192 га для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0192 га по АДРЕСА_1 (а.с.17).

Згідно копії свідоцтва про право власності від 05.10.2012 ОСОБА_1 належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17.12.2012 укладено договір позики грошей, який засвідчено приватним нотаріусом Чужовською Н.Ю. (а.с.141-144). Сума кредиту склала 483 800,00 грн., що на той час еквівалентно 59 000 доларів США.

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17.12.2012 укладено іпотечний договір, який засвідчено приватним нотаріусом Чужовською Н.Ю. (а.с.136-142), відповідно до якого предметом іпотеки є житловий будинок та земельна ділянки площею 0,0192 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:016:0077).

ОСОБА_2 давала у нотаріуса свою письмову згоду на укладання іпотечного договору (а.с.161).

ІV. Оцінка Суду.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідач вказує, що відповідно до розписки від 30.11.2011 ним отримано грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США від брата позивача ОСОБА_3 для покупки земельної ділянки з недобудованим будинком у гр. ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 та проведення в ньому ремонтно-будівельних робіт і оформлення усіх необхідних документів.

На підтвердження вказаних доводів, позивач надав копію розписки від 30.11.2011 (а.с.11).

Судом встановлено, що на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13.07.2012 по цивільній справі №1511/3279/2012 визнано за ОСОБА_1 правов власності на земельну ділянку площею 0,0192 га для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0192 га по АДРЕСА_1 (а.с.12-14).

ОСОБА_1 30.11.2012 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0192 га для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0192 га по АДРЕСА_1 (а.с.17).

Згідно копії свідоцтва про право власності від 05.10.2012 ОСОБА_1 належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17.12.2012 укладено договір позики грошей, який засвідчено приватним нотаріусом Чужовською Н.Ю. (а.с.141-144). Сума кредиту склала 483 800,00 грн., що на той час еквівалентно 59 000 доларів США.

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17.12.2012 укладено іпотечний договір, який засвідчено приватним нотаріусом Чужовською Н.Ю. (а.с.136-142), відповідно до якого предметом іпотеки є житловий будинок та земельна ділянки площею 0,0192 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:016:0077).

ОСОБА_2 давала у нотаріуса свою письмову згоду на укладання іпотечного договору (а.с.161).

Виходячи з матеріалів справи, зі сторони позивача не надано достовірних та переконливих доказів того, що придбання земельної ділянки з недобудованим будинком у гр. ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 та проведення в ньому ремонтно-будівельних робіт і оформлення усіх необхідних документів, було виконано за рахунок коштів, позивачених у брата позивача.

Копії товариних чеків, накладних на придбання будівельних матеріалів (а.с.24-54), наданих позивачем до позову, не можуть свідчити про те, що будівельні матеріали були придбані саме за особисті кошти позивача.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя, що спростовує доводи позивача щодо придбання майна за позичені у брата ОСОБА_3 кошти.

Перебування спірного майна в іпотеці або дослідження обставин укладання цього договору не впливає на висновки суду, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки поділу підлягає майно подружжя, яке також знаходиться у третіх осіб, а гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені ч.2 ст.23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: ОСОБА_3 ) про визнання майна спільною сумісною власністю відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Чорноморського міського

суду Одеської області М.І.Петрюченко