СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2-о/759/363/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кравченка Ю.В., за участю секретаря судового засідання Бондарчук М.І., за участю заявниці, ОСОБА_1 , заінтересованої особи, ОСОБА_2 , представника заінтересованої особи, адвоката Якименка М.М., розглянувши в судовому засіданні клопотання представника заінтересованої особи, адвоката Якименка М.М., про витребування доказів у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

15 вересня 2025 року в судовому засіданні представник заінтересованої особи заявив клопотання про витребування у заявниці інформації (з поданням відповідних доказів) про:

- місце перебування та проживання (зареєстроване і фактичне) заявниці і малолітньої дитини на момент звернення до суду із заявою та на день розгляду клопотання;

- місце навчання малолітнього ОСОБА_3 та місце роботи ОСОБА_1 ;

- інші місця частого відвідування малолітнього ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- місце отримання медичної допомоги малолітнім ОСОБА_3 ;

- підтвердження взяття заявниці та дитини на консульський облік в разі їх перебування за кордоном.

Мотивував клопотання тим, що матеріали справи не містять підтвердження місця перебування заявниці і дитини як станом на день подання заяви, так і станом на сьогодні; без установлення їх місця перебування, навчання, роботи, інших місць частого відвідування неможливо буде забезпечити виконання рішення суду та захистити порушені права та інтереси дитини.

Заінтересована особа в судовому засіданні підтримала позицію свого представника.

Заявниця в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечила з підстав його необґрунтованості. Зазначила, що витребування доказів у справі про видачу обмежувального припису є спробою втручання в її приватне життя, може бути використане для подальшого переслідування заявниці і дитини як постраждалих від домашнього насильства осіб. Окрім того, представник заінтересованої особи не обґрунтував неможливість отримання вказаних доказів самостійно. У задоволенні клопотання просила відмовити.

Вислухавши учасників і дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частини 1-3 статті 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Системне тлумачення наведених норм свідчить, що клопотання про витребування доказів може бути задоволене за сукупності таких умов:

1) учасник справи не може самостійно надати доказ;

2) учасник справи вжив усіх можливих заходів для самостійного отримання доказу;

3) з достатнім ступенем вірогідності відомо, у кого цей доказ перебуває;

4) такий доказ підтверджує обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» № 2229-VIII від 07.12.2017 (далі - Закон № 2229-VIII) домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII)

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Визначення конкретних видів, передбачених частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII, заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду.

У постанові від 09.03.2023 у справі № 711/3693/22 Верховний Суд зазначив, що обмежувальний припис є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками.

У постанові від 16.11.2022 у справі № 127/9600/22 Верховний Суд зазначив, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 систематично порушувала рішення суду про визначення місця проживання дитини та насильницьким шляхом змінювала місце проживання дитини, чинила перешкоди у спілкуванні з дитиною, вчиняла фізичне та психологічне насильство щодо неї та дитини. Також зазначає, що на сьогодні існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства щодо неї та дитини

Предметом заяви є вимога про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 шляхом заборони наближатися на 100 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалих осіб ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , а також до будь-якого іншого місця перебування постраждалих осіб; заборони особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

Суд акцентує, що метою видачі обмежувального припису є попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки постраждалих осіб. Тож, розкриття інформації про місце перебування, проживання, роботи, навчання заявника в категорії справ до перевірки обставин, викладених у заяві, та ухвалення судом рішення, може призвести до переслідування заявника та продовження вчинення домашнього насильства.

Суд відхиляє доводи представника заінтересованої особи про необхідність вказівки конкретного місця проживання, перебування, навчання, роботи заявниці і дитини, адже Закон № 2229-VIII не зобов`язує заявника у справах про видачу обмежувального припису зазначати такі відомості.

З огляду на викладене, в задоволенні клопотання про витребування доказів суд відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст. 83, 84, 258-261, 353ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника заінтересованої особи, адвоката Якименка М.М., про витребування доказів у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Повна ухвала суду складена 19 вересня 2025 року

Суддя Ю.В. Кравченко