ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 201/10068/24

провадження № 61-1584св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 рокуу складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Никифоряка Л. П., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини

з батьком.

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

У серпні 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив забезпечити позов шляхом накладення заборони ОСОБА_2 вивозити неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України (перетинати державний кордон України) без наявності нотаріально посвідченої згоди на вивіз дитини батька дитини, ОСОБА_1 до розгляду цієї справи по суті.

Як на обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилався на те, що 19 листопада 2015 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав, за яким сторони за взаємною згодою визначили місце проживання малолітньої ОСОБА_3 у сторін згідно

з графіком. Сторони домовились не перешкоджати один одному в реалізації прав та обов`язків стосовно виховання дитини та піклування про неї, поважати передбачену законом для кожного рівність прав та обов`язків батьків стосовно дитини, сумлінно виконувати обов`язки щодо виховання та розвитку дитини; забезпечити право дитини на належне батьківське виховання, спільно вирішувати питання виховання дитини.

Порушивши умови договору, ОСОБА_2 без погодження

з батьком, без його письмового дозволу, проти бажання та інтересам дитини 16 листопада 2023 року виїхала з донькою з України до Австрії, що підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. Відповідачка заборонила дитині спілкуватися з батьком, відповідати на його телефонні дзвінки, повідомляти місцезнаходження, чим позбавила позивача права на спілкування з донькою, права брати участь в її вихованні та розвитку.

У серпі 2024 року позивач поїхав до Австрії та забрав дитину в Україну. Дитина на теперішній час проживає з батьком. Відповідачка має намір повторно забрати дитину, примусити її виїхати до Австрії, оскільки отримує відповідні виплати (соціальну допомогу) як біженці на себе та на дитину. Виплата соціальної допомоги в певному розмірі може бути скасована, якщо дитина виїхала та не повернулася до Австрії.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив задовольнити заяву про забезпечення позову.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня

2024 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що обраний представником позивача спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитині не відповідає статті 150 ЦПК України, що є підставою для відмови

у задоволенні заяви.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Голубніченко В. О., задоволено частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня

2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Забезпечено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком шляхом встановлення заборони ОСОБА_2 вивозити неповнолітню дитину ОСОБА_3 за межі території України (перетинати державний кордон України) без наявності нотаріально посвідченої згоди на вивіз дитини батька дитини, ОСОБА_1 до розгляду цієї справи по суті.

Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову. Апеляційний суд зазначив, що в контексті співмірності суд має перевіряти не тільки співмірність заходів забезпечення позову із позовними вимогами, а й надавати оцінку порушеному праву позивача, про захист якого він просить. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

07 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 -

ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суд від 08 січня 2025 року та залишити в силі ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України не відповідає статті 150 ЦПК України. В цивільному процесуальному законодавстві немає правових норм, які б надавали суду повноваження в порядку статтей 149, 150 ЦПК України застосовувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.

Доводи інших учасників справи

28 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - Голубіченко В. О. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня

2025 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову. Постанова апеляційного суду є обґрунтованою та правомірною.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

10 липня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід задовольнитиз таких підстав.

Фактичні обставини справи

У серпні 2024 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою сторін у справі.

19 листопада 2015 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав, за яким сторони за взаємною згодою визначили місце проживання малолітньої ОСОБА_3 у сторін згідно з графіком.

З відомостей з ЄРДР № 0000129 відомо, що 22 грудня 2023 року ОСОБА_1 звертався із заявою про вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з викраденням дитини.

Відповідно до листа Державної прикордонної служби України від 15 грудня 2023 року ОСОБА_3 16 листопада 2023 року перетинала кордон України у супроводі матері.

На теперішній час дитина проживає з батьком, про що сторони не заперечували.

З відомостей РЕЗЕРВ+ відомо, що ОСОБА_1 постановою військово лікарської комісії від 26 червня 2024 року визнаний непридатним

з виключенням з військового обліку.

З матеріалів справи також відомо, що у лютому 2025 року

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Адміністрації Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із матір`ю (т. 2, а. с. 1-7).

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про забезпечення зустрічного позову, в якій просила заборонити

ОСОБА_1 вивозити неповнолітню ОСОБА_3 за межі території України (перетинати державний кордон України) без наявності нотаріально посвідченої згоди на вивіз дитини матері дитини, ОСОБА_6 до розгляду цієї справи по суті (т. 3, а. с. 2-5).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого

2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову відмовлено (т. 3, а. с. 25-29).

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що захід забезпечення позову шляхом заборони одному із батьків вивозити неповнолітню дитину за межі території України (перетинати державний кордон України) не корелюється із вимогою про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, оскільки таке місце не пов`язане із країною перебування, адресою перебування в країні ані батьків, ані дитини.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 -

ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року - без змін

(т. 3, а. с. 118-121).

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

У статті 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права

і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Коли сім`я руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи забезпечити інтереси дитини, щоб дитина зростала у благополучному середовищі, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду,

з метою забезпечення зростання дитини у найсприятливішому середовищі.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це, як правило, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.

Згідно з пунктами 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України, визначення на період розгляду спору графіка побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо

у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).

Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року

у справі № 381/4019/18).

Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду 14 лютого 2022 року у справі

№ 754/7569/21 (провадження № 61-15886сво21) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. Саме

в таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі

№ 643/5842/16-ц (провадження № 61-47217св18) та від 12 лютого 2020 року

у справі № 288/162/19-ц (провадження № 61-11750св19) викладено правовий висновок, що суди відповідно до статей 149, 150 ЦПК України не можуть застосовувати як спосіб забезпечення позову заборону дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, оскільки такий захід не передбачений цивільним процесуальним законом.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 15 січня

2025 року у справі № 369/7253/23 (провадження № 61-15450св24).

Вирішуючи спір, апеляційний суд наведеного не врахував, а тому зробив неправильний висновок про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Аналізуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України доньці сторін ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , без наявності нотаріально посвідченої згоди на вивіз дитини батька дитини до розгляду цієї справи по суті.

Доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи, а тому оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково

і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку

з наведеним колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня

2025 року скасувати, а ухвалу Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року залишити в силі.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі ухвали суду першої інстанції,

судові витрати, понесені у зв?язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, в розмірі 484,48 грн слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року скасувати, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня

2024 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 484,48 грн судових витрат.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року

втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов