Провадження № 2/947/263/25
Київський районний суд міста Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Кондратенко Ю.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення частки майна в натурі та припинення права спільної часткової власності,-
09.04.2024 року в інтересах позивача ОСОБА_1 до суду звернулась адвокат Форманюк О.М. з позовом у якому просила:
- Виділити в натурі ОСОБА_1 належні йому 7/20 часток частини домоволодіння з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з одного кам`яного двоповерхового житлового будинку, загальна площа якого становить 238 кв. м., жилої площі 74,8 кв. м., огорожі, з надвірними спорудами зі спільної часткової власності в цілу частку в окремий об`єкт нерухомого майна та визнати на неї право власності ОСОБА_1 .
- Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 7/20 частини домоволодіння з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 08.05.2024 року суддя Київського районного суду м. Одеси Васильків О.В. відкрила загальне позовне провадження у справі.
16.06.2025р. представник позивача подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила:
- Визнати право власності ОСОБА_1 на реконструйовану частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з однино кам`яного двоповерхового житловий будинок розташованого на земельній ділянці площею 0,0446 га, загальна площа якого становить 180,3 кв. м., жилої площі 69,4 кв.м. та надвірними спорудами: веранда «Ш» площею 27,2 кв.м., сарай «Щ»-площею 6,9 кв.м., сарай «Ы»- площею 1,4 кв.м., бойлерна «Э»- площею 8,1 кв.м, вбиральня «Ю»-площею 4,4 кв.м., навіс «Я»-площею 8,1 кв.м., навіс «Ч»-площею 7,84 кв.м., літня кухня «Л»-площею 15,1 кв.м., гараж О1-площею 29,8 кв.м.
- Виділити в натурі ОСОБА_1 належні йому 7/20 часток частини домоволодіння з надвірними спорудами, за адресою житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що на даний час складаються з одного кам`яного двоповерхового житлового будинку розташованому на земельній ділянці площею 0,0446 га, загальна площа якого становить 180,3 кв. м., жилої площі 69,4 та надвірними спорудами: веранда «Ш» площею 27,2 кв.м., сарай «Щ»-площею 6,9 кв.м., сарай «Ы»- площею 1,4 кв.м., бойлерна «Э»- площею 8,1 кв.м, вбиральня «Ю»-площею 4,4 кв.м., навіс «Я»-площею 8,1 кв.м., навіс «Ч»-площею 7,84 кв.м., літня кухня «Л»-площею 15,1 кв.м., гараж О1-площею 29,8 кв.м. зі спільної часткової власності в цілу частку як окремий об`єкт нерухомого майна.
- Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 7/20 частини домоволодіння на з надвірними спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою від 19.06.2025р. суд прийняв до провадження заяву про збільшення позовних вимог, подану представником позивача 16.06.2025р.
Відповідачу ОСОБА_2 належить частина житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування р№ 3-4602 від 26.08.1997 року, який посвідчено державним нотаріусом Другої Одеської державного нотаріальної контори. Відповідачу ОСОБА_3 належить 1/5 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, р№ 2-1822 від 14.04.1994 року, видане державним нотаріусом Третьої Одеської державного нотаріальної контори. Відповідачу ОСОБА_4 належить 1/5 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування р№ 5111 від 04.12.2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. Належне відповідачам право власності на їх частини будинку підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.11.2023 року, № інформаційної довідки 35546932 виданої приватним нотаріусом Пилипенко Н.А. Весь житловий будинок по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0600 га. Усі співвласники будинку мають до своїх частин будинку окремі входи та під`їзди, ділянки між собою огороджені парканом.
В процесі експлуатації своєї частини житлового будинку, позивач його реконструював, при цьому узгодивши проведення реконструкції належним чином, а в наступному, ця реконструкція була прийнята до експлуатації у встановленому на той час законодавством порядку.
Проте, позивач отримавши рішення № 530 від 27.06.1995 року Київської районної ради народних депутатів, о прийомі реконструйованого будинку до експлуатації, він помилково вважав, що документи на реконструкцію будинку оформлені належним чином і не звернувся для належного переоформлення розрахунку часток та оформлення права власності в КП ОМБТІ на будинок.
Бажаючи виділити належну позивачу частку будинку, розташовану на земельній ділянці площею 0,0446 га в окремий житловий будинок, він звернувся до відповідачів з пропозицією виділити належну йому частку будинку, розташованому на земельній ділянці площею 0,0446 га в окремий житловий будинок, але укласти Договір про виділ частки об`єкту нерухомого майна із спільної часткової власності і нотаріально його посвідчити виявилось неможливим так як відповідач ОСОБА_4 не мешкає в належній йому частині будинку, а для нотаріального посвідчення договору необхідна обов`язкова участь усіх співвласників, тому вимушений звернутися з цим позовом до суду.
Крім того, стосовно розбіжностей в загальній площі будинку, представник позивача вказує, що спочатку позов було подано з вимогами де загальна площа будинку була вказана як 238 кв.м., а жила площа 74 кв.м., (так як по копіях документів було, що під час прийняття рішень Київської районної ради № 711 від 15.07.1994 року, в якій при затвердженні проекту реконструкції вказана площа 233,8 кв. м., в рішенні Київської районної ради № 530 від 27.06.1995 року і акті приймання будинку до експлуатації від 22.06.1995 року - вказані лише корисна площа, а в висновку УАГ від 23.05.1994 року № 757 вказана загальна площа 238 кв.м. і жила 74 кв.м.) потім, після проведення судової будівельно-технічної експертизи експертом було з`ясовано, що загальна площа будинку складає на 238, а 180,3 кв.м., а житлова не 74 а 69,4 кв.м., оскільки під час зберігання виконаної реконструкції, до загальної площі будинку було помилково додана площа забудови, будівель і господарських споруд, які не входять до загальної площі будинку, а вказуються окремо. Таким чином, позивач просить визнати за ним право власності на реконструйовану частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з однино кам`яного двоповерхового житловий будинок розташованого на земельній ділянці площею 0,0446 га, загальна площа якого становить 180,3 кв. м., жилої площі 69,4 та надвірними спорудами: веранда «Ш» площею 27,2 кв.м., сарай «Щ»-площею 6,9 кв.м., сарай «Ы»- площею 1,4 кв.м., бойлерна «Э»- площею 8,1 кв.м, вбиральня «Ю»-площею 4,4 кв.м., навіс «Я»-площею 8,1 кв.м., навіс «Ч»-площею 7,84 кв.м., літня кухня «Л»-площею 15,1 кв.м., гараж О1-площею 29,8 кв.м., виділити йому в натурі належні йому 7/20 часток частини домоволодіння з надвірними спорудами, зі спільної часткової власності в цілу частку як окремий об`єкт нерухомого майна, припинивши право спільної часткової власності на 7/20 частини домоволодіння на з надвірними спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за допомогою засобів поштового повідомлення надано відзив на позовну заяву, в якому вони не заперечують проти задоволення позовних вимог, стверджують, що між позивачем та відповідачами давно встановлений порядок користування належними їм частками, у кожного є окремий вхід, претензій один до одного сусіди не мають, просять розглядати справу без їх участі.
Відповідач ОСОБА_4 відзив на позовну заяву не надав, до суду не з`явився, у зв`язку з відсутності реєстрації місця проживання судова кореспонденція надсилалася судом на адресу приватної власності нерухомого майна, а саме АДРЕСА_1 .
Представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, не проти заочного розгляду справи, подала відповідну заяву.
Відповідачі до суду не з`явилися, сповіщалися належним чином.
Дослідивши та оцінивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
7/20 частка будинку, по АДРЕСА_1 , розташована на земельній ділянці площею 0,0446 га (0,0311 га під будівлями, 0,0135 га ріллі), яка передана позивачу у приватну власність для обслуговування житлового будинку та господарських будівель на підставі рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 20.12.1997 року № 868, про що видано Державний акт на право приватної власності на землю Серії ІІ-ОД № 011939, видавник: Виконком Одеської міської ради народних депутатів.
Відповідачу ОСОБА_2 належить частина житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування р№ 3-4602 від 26.08.1997 року, який посвідчено державним нотаріусом Другої Одеської державного нотаріальної контори.
Відповідачу ОСОБА_3 належить 1/5 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, р№ 2-1822 від 14.04.1994 року, видане державним нотаріусом Третьої Одеської державного нотаріальної контори.
Відповідачу ОСОБА_4 належить 1/5 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування р№ 5111 від 04.12.2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І.
Належне відповідачам право власності на їх частини будинку підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.11.2023 року № 35546932 виданої приватним нотаріусом Пилипенко Н.А.
Весь житловий будинок по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0600 га.
Судом в становлено, що матеріалами справи підтверджено, що усі співвласники будинку мають до своїх частин будинку окремі входи та під`їзди, ділянки між собою огороджені парканом.
Позивачем в процесі експлуатації його частини житлового будинку, була здійснена реконструкція, що підтверджується Рішенням Київської районної ради народних депутатів № 711 «О разрешении реконструкции части жилого дома по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 » від 15.07.1994 року, яким було затверджено проект реконструкції частини житлового будинку.
В наступному, реконструйована частина будинку позивача була прийнята до експлуатації за актом приймання будинку до експлуатації від 22.06.1995 року узгоджений зі всіма органами та затверджений у встановленому на той час порядку, копію технічного паспорту на весь житловий будинок станом на 1995 рік.
Рішенням №530 від 27.06.1995 року Київської районної ради народних депутатів, реконструйований будинок прийнято до експлуатації з необхідністю оформлення права власності на нього і необхідністю КП ОМБТІ провести розрахунок часток по вказаному житловому будинку.

Також, судом встановлено наявність необхідної дозвільніої документації на проведення реконструкцію частини будинку, яка належить позивачу, а саме в матеріалах справи наявна: копія висновку № 40/94-К Головного управління архітектури та містобудівництва від 23.05.1994 року № 757, копія проектної частини, узгодженої в ГУАМ, копія акту від 25.06.1994 року комісійного обстеження дільничного комітету № 1 з розписками-погодженнями сусідів на проведення реконструкції.

Права власності на реконструйовану частину житлового будинку в КП ОМБТІ та РОН позивач не оформив, належним чином Рішенням №530 від 27.06.1995 року Київської районної ради народних депутатів не зареєстрував.

Також позивач додав до свого позову копії листів на ім`я відповідачів з доказами отримання відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не заперечували проти укладення Договіру про виділ частки об`єкту нерухомого майна із спільної часткової власності і нотаріального його посвідчення, проте, це виявилося неможливим, у зв`язку із відсутністю за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_4 від якого повернувся рекомендований лист з описом вкладеного про бажання позивача виділити його частину, але відповідач його не отримав і лист повернувся.

Оскільки, після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

З цього слідує, що ініціатор виділу частки будинку в натурі зобов`язаний довести технічну можливість такого виділу. Таке доведення можливе шляхом проведення відповідного обстеження об`єкту та складення відповідно висновку про технічну можливість виділення частки в натурі.

Відповідно до пункту 3.1 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55, поділ або виділ у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами та згодами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна.

Згідно пункту 3.1 Інструкції за відсутності згоди всіх співвласників щодо виділу з домоволодіння питання вирішуються в судовому порядку.

Оскільки позивач надав суду докази неможливості виготовлення необхідної технічної документації та підготування інженером висновку про технічну можливість виділу в окремий житловий будинок, а саме, ФОП ОСОБА_5 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 , листом від 22.11.2023 року № 7867-11/13 повідомив, що інженер ОСОБА_6 здійснила вихід на об`єкт домоволодіння АДРЕСА_1 , але був відсутній доступ до частини домоволодіння, а саме відсутній власник ОСОБА_4 , по справі 26.06.2024 року ухвалю суду була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

15.02.2025 року судовим експертом Рапач Костянтином Васильовичем було проведено у справі № 947/11802/24 судову будівельно-технічну експертизу, у висновку якої вказано, що «лінійні розміри, площа і планування приміщень домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 дозволяють провести виділ в натурі належні гр. ОСОБА_1 7/20 часток домоволодіння з надвірними спорудами, за адресою житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з одного кам`яного двоповерхового житлового будинку розташованому на земельній ділянці площею 0,0446 га, загальна площа якого становить 180,3 кв.м., жилої площі 69,4 та надвірними спорудами зі спільної часткової власності в цілу частку як окремий об`єкт нерухомого майна. В результаті проведених вимірів та уточнення даних, встановлено, що відмінності у об`ємна-планувальних рішеннях та позначеннях в плані літерами виникла внаслідок проведення поточних та капітальних ремонтів, а також зміни функціонального призначення господарських споруд, що відповідно до законодавства не потребує отримання дозволу на проведення таких робіт і згідно "Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 р. № 406 та не є самочинним. Згідно акту від 22.06.1995 року та рішення № 530 від 27.06.1995 року Київської районної ради народних депутатів господарські будівлі: веранда «Ш», сарай «Щ», сарай «Ы», бойлерна «Э», вбиральня «Ю», навіс «Я», навіс «Ч», гараж О1 прийняті до експлуатації та не є самочинними».

Як зазначив представник позивача в заяві про збільшення розміру позовних вимог від 16.06.2025 року, було встановлено, що існують відмінності у об`ємна-планувальних рішеннях та позначеннях в плані літерами, у зв`язку з чим необхідно було провести додаткову експертизу на предмет визначення площі забудови та позначити площу господарських будівель і споруд, яка була замовлена представником позивача самостійно.

12 червня 2025 року судовим експертом надано висновок № 31/25 додаткової судової будівельно-технічної експертизи, проведеної за заявою позивача, в якій додатково вказана площа забудови та позначена площа господарських будівель і споруд.

Так, у висновках експерта вказано, що «лінійні розміри, площа і планування приміщень домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 дозволяють провести виділ в натурі належні гр. ОСОБА_1 7/20 часток домоволодіння з надвірними спорудами, за адресою житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з одного кам`яного двоповерхового житлового будинку розташованому на земельній ділянці площею 0,0446 га, загальна площа якого становить 180,3 кв. м., жилої площі 69,4 та надвірними спорудами зі спільної часткової власності в цілу частку як окремий об`єкт нерухомого майна»

В результаті проведених вимірів та уточнення даних, встановлено, що відмінності у об`ємно-планувальних рішеннях та позначеннях в плані літерами виникла внаслідок проведення поточних та капітальних ремонтів, а також зміни функціонального призначення господарських споруд, що відповідно до законодавства не потребує отримання дозволу на проведення таких робіт і згідно "Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 р. № 406 та не є самочинним.

Згідно акту від 22.06.1995 року та рішення № 530 від 27.06.1995 року Київської районної ради народних депутатів господарські будівлі: веранда «Ш», сарай «Щ», сарай «Ы», бойлерна «Э», вбиральня «Ю», навіс «Я», навіс «Ч», літня кухня «Л», гараж О1 прийняті до експлуатації та не є самочинними».

При цьому, висновок експерта змінено не було, судовий експерт лише вказав площу забудови господарських споруд.

Стосовно висновку експерта додаткової судової будівельної експертизи № 31/25 від 12.06.2025, за заявою ОСОБА_1 виконаного судовим експертом Рапачом К.В. суд зазначає наступне.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими , речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені в результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Так, ст. 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч.5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлений для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Враховуючи вищевказані обставини, суд приймає вказаний додатковий висновок № 31/25 від 12.06.2025 в якості належного і допустимого доказу.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1ст. 2 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4ст. 10 ЦПК України).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається свої майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно із ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

За змістом статей 316,317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах норм чинного законодавства, що мною не порушується, оскільки моя частка в спільній частковій власності має окремий вихід, при цьому не порушуються права інших співвласників.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За відсутності згоди співвласників на поділ спільного майна це питання вирішується судом.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Згідно роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив судам, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

В абз.4 п. 7 та п. 8 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Пленум Верховного суду України роз`яснив, що при поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

Верховний Суд України у Постанові від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 дійшов висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1443цс16 дійшов висновку висновок, що "виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно".

При цьому, Верховний Суд в постанові від 17.04.2019 р. в справі № 545/3753/16-ц, дійшов правового висновку, що визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів судового захисту цивільних прав і інтересів, тому вимоги про визнання права власності на цілу частку об`єкта нерухомого майна, є таким, що узгоджується з вимогами законодавства.

Позивач зазначає, що за змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником відокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється самостійний об`єкт нерухомого майна.

Таким чином, системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, дає підстави для висновку, що у спорі про поділ (виділ частки) будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У Постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється зі спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників (стаття 367 ЦК України). Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку зі самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників».

У Постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 зазначено, що «частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні».

З такими висновками погодилась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 14-43цс20).

Аналогічний правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року в справі № 295/451/16-ц.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно ст. 2 ч.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4,11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники провадження мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи містять належні та допустимі докази у розумінні вимог ст. 76-77 ЦПК України на підставі яких можна зробити висновок про порушення прав позивача.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позивачем доведена правомірність здійсненої ним реконструкції, яка прийнята в експлуатацію у встановленому законом на той час порядку, тому після усунення розбіжностей в площі, є підстави для визнання права власності, виділення в натурі належні йому 7/20 часток частини домоволодіння з надвірними спорудами зі спільної часткової власності в цілу частку як окремий об`єкт нерухомого майна з одночасним припиненням права спільної часткової власності, оскільки Позивач та Відповідачі фактично здійснили розподіл між собою вказаного будинку, кожен має окремий під`їзд до будинку, з ізольованими жилими і підсобними приміщеннями та самостійними виходами,

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 4-13, 76-89, 103-108,258-273,280-289 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на реконструйовану частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з однино кам`яного двоповерхового житловий будинок розташованого на земельній ділянці площею 0,0446 га, загальна площа якого становить 180,3 кв. м., жилої площі 69,4 кв.м. та надвірними спорудами: веранда «Ш» площею 27,2 кв.м., сарай «Щ»-площею 6,9 кв.м., сарай «Ы»- площею 1,4 кв.м., бойлерна «Э»- площею 8,1 кв.м, вбиральня «Ю»-площею 4,4 кв.м., навіс «Я»-площею 8,1 кв.м., навіс «Ч»-площею 7,84 кв.м., літня кухня «Л»-площею 15,1 кв.м., гараж О1-площею 29,8 кв.м.

Виділити в натурі ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) належні йому 7/20 часток частини домоволодіння з надвірними спорудами, за адресою житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з одного кам`яного двоповерхового житлового будинку розташованому на земельній ділянці площею 0,0446 га, загальна площа якого становить 180,3 кв. м., жилої площі 69,4 кв.м. та надвірними спорудами: веранда «Ш» площею 27,2 кв.м., сарай «Щ»-площею 6,9 кв.м., сарай «Ы»- площею 1,4 кв.м., бойлерна «Э»- площею 8,1 кв.м, вбиральня «Ю»-площею 4,4 кв.м., навіс «Я»-площею 8,1 кв.м., навіс «Ч»-площею 7,84 кв.м., літня кухня «Л»-площею 15,1 кв.м., гараж О1-площею 29,8 кв.м. зі спільної часткової власності в цілу частку як окремий об`єкт нерухомого майна.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на 7/20 частини домоволодіння на з надвірними спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Я. В. Бескровний