Провадження № 2/742/731/25
Єдиний унікальний № 742/5116/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року місто Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого - судді Ільченка О.І., за участю секретаря судового засідання Голушко Н.А., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки адвоката Нечая В.І., відповідачки ОСОБА_2 , представниці відповідачки адвокатки Негоди С.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні з роботи, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з роботи, у якому просила стягнути з відповідачки на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, починаючи з 17.06.2024 по день ухвалення рішення, а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору, сплаченого при подачі позову та витрат на правничу допомогу.

Позов мотивований тим, що 30.06.2023 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено трудовий безстроковий договір з 01.07.2023 на невизначений строк. ОСОБА_1 отримувала мінімальну заробітну плату, яка перед звільненням становила 8000,00 грн, середньоденна заробітна плата 266,67 грн. На підставі наказу №1 від 14.06.2024 ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця непродовольчих товарів з 14.06.2024 за власним бажанням. Під час роботи позивачка не використала відпустку і при звільненні їй не виплатили грошову компенсацію за невикористану відпустку. В день звільнення ОСОБА_2 письмово не повідомила ОСОБА_1 про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснила виплату належних коштів. На думку позивачки відповідачка повинна сплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4311,34 грн за період роботи з 01.07.2023 по 14.06.2024 та середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, починаючи з 17.06.2024 по день ухвалення рішення.

08.05.2025 до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив, згідно з яким відповідачка заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи це тим, що її обов`язки в рамках договірних відносин з позивачкою були виконані в повному обсязі та належним чином. Щодо виплати компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4456,16 грн, повідомила, що зазначена виплата була забракована. Прямої заборони щодо виплати відпускних після початку відпустки законодавство не містить. Кошти ОСОБА_1 отримала, тому її вимоги є необґрунтованими.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Відповідачка та її представниця у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Зауважили, що в січні 2025 році всі кошти ОСОБА_1 були виплачені, вини відповідачки не було, тому вимоги позивачки є необґрунтованими.

Вислухавши думку учасників справи, дослідивши всі матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

30.06.2023 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено трудовий безстроковий договір з 01.07.2023 на невизначений строк (а.п.14).

Відповідно до копії трудової книжки, серія НОМЕР_1 , 01.07.2023 ОСОБА_1 була прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів ФОП ОСОБА_2 та 14.06.2024 була звільнена з посади за власним бажанням (а.п.11-13).

Виплата ОСОБА_1 заробітної плати підтверджується копією банківської виписки, якої вбачається, що 14.06.2024 року ОСОБА_1 отримала заробітну плату в розмірі 3200,00 грн (а.п.15-16).

Крім того, з копії Індивідуальних відомостей про застраховану особу вбачається, що за період роботи ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_2 здійснювалися нарахування у Пенсійний фонд України (а.п.17-18).

На підставі Наказу №1 від 14.06.2024 ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця непродовольчих товарів з 14.06.2024 за власним бажанням (а.п.19).

Відповідно до розрахунку, наданого позивачкою, відповідачка має сплатити їй грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4311,34 грн за період роботи з 01.07.2023 по 14.06.2024 та середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 17388,00 грн (а.п.20-21). Однак, у ході розгляду справи позивачка змінила позовні вимоги та відмовилася від стягнення з відповідачки грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4311,34 грн за період роботи з 01.07.2023 по 14.06.2024, у зв`язку з тим, що 28.01.2025 зазначені кошти були виплачені (а.п.83-84).

Згідно з копією відомості № 241006РВ86 та №241006РВ81 ФОП ОСОБА_2 здійснювалася спроба виплати відпускних ОСОБА_1 у розмірі 4456,16 грн, однак платежі були забраковані (а.п.92,93), що підтверджується також довідкою АТ КБ «Приватбанк» (а.п.105).

ФОП ОСОБА_2 надала довідку, з якої вбачається, що станом на 07.10.2024 заборгованість перед працівником ОСОБА_1 з виплати компенсації за невикористану відпустку складає 4456,16 грн (а.п.54).

Відповідно до копії платіжної інструкції №1, 28.01.2025 ФОП ОСОБА_2 виплатила ОСОБА_1 відпускні за червень 2024 року в розмірі 4311,34 грн (а.п.72), що також підтверджується копією банківської виписки (а.п.76-77).

Згідно з копією розрахунку середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 з урахуванням податків та зборів складає 355,56 грн (а.п.73), з чим у судовому засіданні погодилися всі учасники справи.

У відповідності з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців .

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - до дня постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 116 , 117 , 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався .

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати .

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти .

Таким чином, вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні з роботи з 17.06.2024 по день ухвалення рішення суперечать ст. 117 КЗпП України, яка передбачає виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Доводи сторони відповідача про відсутність вини ФОП ОСОБА_2 в частині не виплати грошової компенсації за невикористану відпустку судом не приймаються до уваги, оскільки сама лише спроба перерахувати кошти (які були заблоковані) не є поважними причинами, які б звільняли роботодавця від відповідальності, передбаченої ч.1 ст.117 КЗпПУ.

Враховуючи, що відповідачкою не надано суду належних та достатніх доказів щодо неможливості здійснення повного розрахунку з позивачкою у день звільнення, позивачка звільнена 14.06.2024, повний розрахунок було здійснено 28.01.2025, таким чином має місце винна поведінка відповідачки, як і підстави для настання відповідальності за ст. 117 КзпП України та беручи до уваги, що в такому разі відповідачка повинна виплатити позивачці її середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд вважає за необхідне стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 її середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 17.06.2024 по 17.12.2024, з розрахунку 130 днів х 355,56 грн, що становить з урахуванням податків та зборів 46222,80 грн.

На підставі ст.141 ЦПК України суд вважає, оскільки позов підлягає частковому задоволенню, судові витрати по справі, що складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу, необхідно стягнути з відповідачки на користь позивачки пропорційно до задоволених вимог (81%) в розмірі 7461,07 грн.

Керуючись ст.116,117 КзпП України, ст.82, 141, 263-265, 268, 280, 354-355 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні з роботи задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 17 червня 2024 року по 17 грудня 2024 року, в розмірі 46222 (сорок шість тисяч двісті двадцять дві) гривні 80 копійок.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати, що складаються з судового збору, сплаченого при подачі позову в розмірі 981,07 гривень та витрат на правничу допомогу в розмірі 6480,00 гривень, а всього 7461 (сім тисяч чотириста шістдесят одну) гривню 07 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.

Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 24.09.2025.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Олександр ІЛЬЧЕНКО