Ухвала

Іменем України

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 369/15582/23

провадження № 61-11204ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БД Сервіс Миру» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БД Сервіс Миру» (далі - ТОВ «БД Сервіс Миру») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за спожиті послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території у розмірі 14 140,85 грн, 3 % річних у розмірі 27,00 грн та індекс інфляції у розмірі 125,37 грн.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 28 вересня 2023 року відкрив провадження у справі.

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «БД Сервіс Миру», у якому просив прийняти його до спільного судового розгляду із первісним позовом, заборонити відповідачу вчиняти дії, що порушують права споживача, зокрема: нараховувати та відображати в щомісячних рахунках на оплату (платіжках) за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за підвищеною, у незаконний спосіб, ціною (тарифом); нараховувати та відображати борг на суму, підвищених у незаконний спосіб, цін (тарифів) на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в щомісячних рахунках на оплату (платіжках), а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Києво-Святошинський районний суд Київської області протокольною ухвалою від 03 лютого 2025 року у прийнятті зустрічного позову до спільного судового розгляду з первісним позовом відмовив.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 19 травня 2025 року звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Київський апеляційний суд ухвалою від 25 червня 2025 року апеляційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків десяти днів з дня вручення копії ухвали, а саме: для надання доказів поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження в період з 03 лютого до 18 лютого 2025 року, і роз`яснив заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Київський апеляційний суд ухвалою від 28 липня 2025 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на протокольну ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 лютого 2025 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наведені апелянтом підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними.

29 серпня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що в судовому засіданні 03 лютого 2025 року суд першої інстанції не проголошував учасникам справи про протокольну форму ухвали без оформлення її повного тексту окремим письмовим документом, не повідомляв іншим належним чином про протокольну форму ухвали, не роз`яснював учасникам справи право на апеляційне оскарження такої ухвали, оголошувалися перерви у судовому засіданні, а короткотривале проголошення судом рішення про відмову у прийнятті зустрічного позову звучало та логічно сприймалось за змістом як проголошення скороченого тексту рішення і відповідно повний текст ухвали не був вручений у день його проголошення, а протокол судового засідання не був долучений до справи в ЄСІТС, враховуючи положення частини першої статті 258 ЦПК України та імперативну норму абзацу 1 частини восьмої статті 259 ЦПК України, а тому судом була створена невизначеність, яка призвела до пропущення строку на апеляційне оскарження ухвали про відмову у прийнятті зустрічного позову, що є порушенням пункту 2 статті 6 Конвенції.

Крім того, вважає, що суд апеляційної інстанції помилково прийшов до висновку, що сам лише зазначений факт оголошення воєнного стану не є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження, проте причиною пропуску строку на апеляційне оскарження стало також вимушене фактичне перебування його в укритті де відсутні належні умови, у зв`язку із щоденними повітряними тривогами через обстріли, в період з 04 лютого до 18 лютого 2025 року, що є обставинами, які не залежали від його дій.

Вивчивши касаційну скаргу та оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Водночас таке право не є абсолютним і з метою забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, підлягає певним обмеженням.

Згідно зі статтею 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Частиною першою статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження повинно містити обґрунтування причин поважності пропуску цього строку та докази на підтвердження таких причин.

За приписами частини третьої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Європейський Суд з прав людини зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «DeGeouffre dela Pradellev. France» від 16 грудня 1992 року).

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини й у рішеннях у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Слід зазначити, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року в справі № 990/115/22 (провадження № 11-107заі22).

Апеляційним судом встановлено, що протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 лютого 2025 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до спільного судового розгляду з первісним позовом.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 19 травня 2025 року звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що в судовому засіданні 03 лютого 2025 року судом не було проголошено чи доведено його до відома, що відмова у прийнятті зустрічного позову спільно до розгляду з первісним позовом оформлюється саме протокольною ухвалою та не роз`яснено судом його право на апеляційне оскарження такої ухвали. Про існування протокольної ухвали він дізнався лише з повного тексту рішення. Разом з тим зазначив, що оскаржувана ухвала не була оформлена окремим документом після закінчення судового засідання, а протокол судового засідання не був скріплений електронним підписом секретаря судового засідання та приєднаний до справи, не повідомив відповідача щодо винесення рішення у формі протокольної ухвали та не роз`яснив та не забезпечив належним чином право відповідача на її вчасне апеляційне оскарження.

Київський апеляційний суд ухвалою від 25 червня 2025 року апеляційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків десяти днів з дня вручення копії ухвали, а саме: для надання доказів поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження в період з 03 лютого до 18 лютого 2025 року, і роз`яснив заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Ухвала суду мотивована тим, що зазначені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження є неповажними, оскільки відповідно до протоколу судового засідання від 03 лютого 2025 року в судовому засіданні був присутній представник ОСОБА_1 - Топій М. Ю. А також, ОСОБА_1 брав участь у справі 03 лютого 2025 року в режимі відеоконференції, що підтверджується аудиозаписом судового засідання. Крім цього, відповідно до протоколу судового засідання о 15:58:39 головуючим суддею відмовлено у прийнятті зустрічного позову та роз`яснено стороні відповідача право подати позов на загальних підставах. Отже, відповідач, який брав участь у судовому засіданні суду першої інстанції в режимі відеоконференції, так і його представник, який безпосередньо був присутнім у судовому засіданні, були обізнані про винесення протокольної ухвали від 03 лютого 2025 року та про результат розгляду питання щодо прийняття заявленого відповідачем зустрічного позову.

На виконання вимог ухвали суду від 25 червня 2025 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву про усунення недоліків, у якій зазначив, що з 04 лютого до 18 лютого 2025 року щодня була значна кількість повітряних тривог, задля безпеки власного життя він змушений був перебувати в укритті де відсутній нормальний доступ до мережі інтернет та належні умови для підготовки апеляційної скарги, а тому вважає, що такий строк був пропущений з форс-мажорних обставин та підлягає поновленню.

Апеляційний суд надав оцінку вказаним доводам та дійшов правильного висновку, що питання поновлення процесуального строку, пов`язане із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку.

Крім цього, ОСОБА_1 зазначав, що в судовому засіданні 03 лютого 2025 року суд першої інстанції не проголошував учасникам справи про протокольну форму ухвали без оформлення її повного тексту окремим письмовим документом, не повідомляв іншим належним чином про протокольну форму ухвали, не роз`яснював учасникам справи право на апеляційне оскарження такої ухвали, короткотривале проголошення судом рішення про відмову у прийнятті зустрічного позову звучало та логічно сприймалось за змістом як проголошення скороченого тексту рішення і відповідно повний текст ухвали не був вручений у день його проголошення, а тому судом була створена невизначеність, що ввело в оману відповідача та його представника.

Апеляційний суд також надав оцінку вказаним доводам та зазначив, що відповідно до частин четвертої, п`ятої та восьмої статті 259 ЦПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання. Усі судові рішення викладаються письмово у паперовій та електронній формах.

Відповідно до аудиозапису судового засідання від 03 лютого 2025 року встановлено, що ОСОБА_1 брав участь у справі в режимі відеоконференції. Відповідно до протоколу судового засідання від 03 лютого 2025 року в судовому засіданні був присутній представник відповідача - адвокат Топій М. Ю., тобто відповідачеві надавалась належна правова допомога фахівцем в галузі права, який виконує покладені на нього функціональні обов`язки представника в цивільному процесі, що свідчить про захищеність прав відповідача під час розгляду справи. Крім того, судом було роз`яснено стороні відповідача право подати позов на загальних підставах.

Отже, встановивши, що наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження протокольної ухвали є непереконливими та неповажними, оскільки апелянтом не надано доказів наявності істотних перешкоди чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій, спрямованих на подання апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Доводи, якими заявник мотивує касаційну скаргу, не можуть слугувати підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на незгоді з висновками суду щодо встановлених обставин справи та відносяться до переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Крім того, аналогічним доводам вже була надана належна оцінка апеляційним судом.

Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БД Сервіс Миру» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов