Справа № 694/1083/24
Рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2025 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Смовж О.Ю.,

за участю секретаря Литвин Н.М.,

позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

адвоката Дубового І.А.,

позивача за зустрічним позовом, відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 ,

адвоката Бабенка Р.В.,

представника третьої особи: Жмурко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Звенигородка цивільну справу за первісним позовом:

Дубового Ігоря Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди,

за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи орган опіки та піклування Звенигородської районної адміністрації Черкаської області, Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про позбавлення батьківських прав,

встановив:

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвокат Дубовий І.А. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди та визнати виконаним зобов`язання ОСОБА_1 по добровільній сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини на виконання ухвали суду, якою затверджено мирову угоду.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2008 року у справі № 2-657/2008 зобов?язано ОСОБА_1 сплачувати аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх видів доходів, але не менше 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Рішення набрало законної сили 17 листопада 2008 року. Позивач стверджує, що свої зобов?язання по виплаті аліментів за рішенням суду виконував в повному обсязі, про що свідчать матеріали виконавчого провадження та копії відповідних платіжних документів. Надалі ОСОБА_2 звернулася до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Звенигородської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та надання дозволу на виїзд дитини за кордон, (справа № 694/1301/17). Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.01.2018 року судом затверджено мирову угоду відповідно до якої:

1. ОСОБА_1 не заперечує та надає дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в Росію, Білорусію, Польщу, Туреччину, Німеччину, Іспанію та Ізраїль в супроводі матері в період часу з січня 2018 року по січень 2021 року.

2. ОСОБА_1 дає згоду на переміну прізвища дитині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

3. ОСОБА_1 зобов`язується сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини інваліда ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень з урахуванням індексу інфляції починаючи з 10 січня 2018 року і до повноліття дитини.

4. ОСОБА_2 відмовляється від заявлених вимог, щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_5 та зобов`язується не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Провадження у справі закрито. Ухвала набрала законної сили 09.02.2018.

На думку представника позивача, з моменту вступу в законну силу даної ухвали обов?язки ОСОБА_1 по сплаті аліментів визначаються у розмірі 1 500,00 грн., при цьому чинним законодавством України не передбачено одночасного стягнення аліментів за двома судовими рішеннями, тому рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2008 року у справі №2-657/2008 є виконаним, оскільки позивач добровільно виконував взяті на себе зобов?язання по сплаті аліментів на утримання дитини відповідно до пізніше затвердженої мирової угоди.

Також зазначається, що позивач звертався до виконавчої служби із заявою про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням за 2018 рік. 22 квітня 2024 року від державного виконавця рекомендованим листом позивачем отримано ряд документів з розрахунком наявної заборгованості за рішенням суду про стягнення аліментів, що становить 187 797,00 грн. На все рухоме та нерухоме майно, на всі карткові рахунки позивача накладено арешт, встановлено заборону на право керування транспортними засобами, а також встановлено інші заборони. Чинним законодавством не передбачено можливості внесення змін до виконавчого листа про стягнення аліментів чи його скасування. Тому, вимога про припинення стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки за рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2008 року у справі № 2-657/2008 є правомірною. Позивач добровільно сплачує аліменти на утримання дитини в розмірі 1 500, 00 грн.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подала до суду відзив, у якому зазначила, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані належними та допустимими доказами, містять неактуальну та недостовірну інформацію, відсутні докази того, що мирова угода затверджена ухвалою Звенигородського районного суду 10.01.2018 у справі №694/1301/17 будь-яким чином має відношення чи то повинна впливати на права і обов`язки стягувача ОСОБА_2 у виконавчому провадженні АСВП 10016393 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів за виконавчим листом №2-657/2008 від 03.11.2008, виданого Звенигородським районним судом Черкаської області, що зміст мирової угоди змінює, скасовує, чи будь-яким чином впливає на права та обов`язки сторін. Зазначає, що позивач не виконує умови мирової угоди затвердженої ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області 10.01.2018 у справі №694/1301/17 в частині сплати аліментів. При цьому дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом з дитинства, потребує лікування, є особою з особливими потребами. Просить відмовити у задоволенні вимог позивача.

У свою чергу ОСОБА_2 упродовж розгляду справи подала до суду зустрічну позовну заяву в інтересах неповнолітньої дитини до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування Звенигородської районної адміністрації Черкаської області, Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про позбавлення батьківських прав, в якій просить позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вимоги мотивує тим, що батьком дитини згідно із свідоцтвом про народження зазначений ОСОБА_1 . Проте, останній не виконує батьківські обов`язки щодо доньки, не приймає участі в її житті, не забезпечує її навчання та лікування, здобуття нею духовних цінностей, у зв`язку з чим, вбачаються підстави для позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 . ОСОБА_1 має значну заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується відповідною довідкою виконавчої служби, та не приймає участь в житті доньки, що також підтверджується документально, намагається уникнути призову по мобілізації під час воєнного стану (донька має інвалідність), тобто його батьківство відносно доньки ОСОБА_8 має тільки корисний характер з метою отримання особистої вигоди уникнення мобілізації.

Відповідач за зустрічним позовом проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечує, стверджує, що спілкування з донькою після розлучення з колишньою дружиною штучно ускладнено нею, намагання зустрітися з дитиною відхилялися безпричинно, створювалися такі умови та середовище, які унеможливлювали спілкування та зустрічі з дитиною. Також зазначає, що сумлінно сплачував аліменти, хоча й відповідні суми переказувалися його матір`ю та новою дружиною, а не ним безпосередньо.

Третя особа орган опіки та піклування Звенигородської районної адміністрації в Черкаській області вважає доцільним позбавити ОСОБА_1 батьківських прав, підтримує зустрічні позовні вимоги.

29.04.2024 до Звенигородського районного суду Черкаської області надійшла вищевказана позовна заява.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 29.04.2024 справу передано для розгляду судді Сакун Д.І.

29.04.2024 представником позивача - адвокатом Дубовим І.А. подано до суду клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. від 01.05.2024 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. від 01.05.2024 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. від 15.08.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

23.05.2024 від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву.

23.05.2024 від ОСОБА_2 надійшла до суду зустрічна позовна заява про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 28.05.2024 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та призначено підготовче судове засідання.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Звенигородського районного суду Черкаської області № 156 від 20 березня 2025 року «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справ» у зв`язку з відстороненням судді ОСОБА_9 від здійснення правосуддя на підставі рішення ВРП від 15.01.2025, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №694/1083/24, провадження №2/694/147/25.

Під час повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2025 головуючим у справі визначено суддю Смовж О.Ю.

Відповідно до наказу №17-ОД від 17 березня 2025 року суддя Смовж О.Ю. з 24.03.2025 по 28.03.2025 брала участь у навчанні суддів для підтримання кваліфікації суддів, що проводила Національна школа суддів України.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Смовж О.Ю. від 31.03.2025 прийнято до провадження цивільну справу, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання та викликом сторін в судове засідання.

Ухвалою суду від 05.05.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 04.06.2025 витребувано від Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) копію матеріалів виконавчого провадження № 10016393 від 17.11.2008.

Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін, встановив наступні фактичні обставини справи.

Щодо первісного позову.

Судом з`ясовано, що згідно з свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 , виданого повторно 18.05.2018 Звенигородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в Книзі реєстрації народжень 18.10.2007 зроблено відповідний актовий запис за № 202. Батьками дитини записані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2008 року у справі № 2-657/2008 позов ОСОБА_10 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі частини від всіх видів доходів, але не менше 30% відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду і до повноліття дитини.

Звенигородським відділом державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (постанова від 17.11.2008) (т.1 а.с.231) відкрито виконавче провадження №10016393 за виконавчим листом від 03.11.2008 щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 за рішенням суду.

Відповідно до постанови в.о.начальника відділу ДВС Ватутінського МУЮ Ткаченка А.В. від 29.02.2016 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-657 від 03.11.2008 про стягнення аліментів в частини заробітку закінчено (т.1 а.с.233).

Надаліф, за попередженням відділу ДВС Ватутінського МУЮ від 19.06.2017 №5653 ОСОБА_1 повідомлено про заборгованість по сплаті аліментів в сумі 13 415.07 грн станом на 01.06.2017, винесено постанову від 06.07.2017 про звернення стягнення на доходи боржника.

Відповідно до довідки від 09.11.2017 (т.1 а.с.249) сума переплати по аліментах за виконавчим документом, виданим Звенигородським районним судом Черкаської області від 03.11.2008, станом на 01.11.2017 складає 611,64 грн.

За повідомленням від 17.04.2024 №23273 станом на 17.04.2024 за ОСОБА_1 рахується заборгованість зі сплати аліментів з 01.06.2017 в сумі 187 797,00 грн, винесено постанови: про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника, про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Також, постановою від 18.04.2024 на ОСОБА_1 накладався штраф у зв`язку з наявною заборгованістю по сплаті аліментів.

В матеріалах виконавчого провадження міститься заява ОСОБА_1 від 15.04.2024 з проханням припинити з 09.02.2018 виконавче провадження по стягненню аліментів на утримання дитини в розмірі частини від усіх видів доходів з ОСОБА_1 у зв`язку з набуттям законної сили ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.01.2018 у справі №694/1301/17, якою затверджено мирову угоду між сторонами та визначено інший розмір аліментів на утримання дитини.

На зазначену заяву відповідь не надавалася, в матеріалах виконавчого провадження відсутні процесуальні документи з цього приводу.

Судом досліджено зміст ухвали Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.01.2028 у справі №694/1301/17, з якої вбачається, що судом затверджено такі умови за мировою угодою між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 :

1. ОСОБА_1 не заперечує та надає дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в Росію, Білорусію, Польщу, Туреччину, Німеччину, Іспанію та Ізраїль в супроводі матері в період часу з січня 2018 року по січень 2021 року.

2. ОСОБА_1 дає згоду на переміну прізвища дитині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

3. ОСОБА_1 зобов`язується сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини інваліда ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,00 гривень з урахуванням індексу інфляції, починаючи з 10 січня 2018 року і до повноліття дитини.

4. ОСОБА_2 відмовляється від заявлених вимог щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_5 та зобов`язується не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Провадження у справі закрито. Ухвала набрала законної сили 09.02.2018.

З наявних довідок-розрахунків від 28.05.2024 та від 12.11.2024 вбачається, що станом на 01.05.2024 заборгованість становить 178 809,99 грн, на 01.11.2024 177 151,84 грн.

З встановлених в судовому засіданні обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 з 03.11.2008 до 10.01.2018 в силу ухваленого Звенигородським районним судом Черкаської області рішення сплачував аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_12 у розмірі частини усіх видів заробітку. Надалі, після затвердження судом мирової угоди, визначено інший розмір аліментів - 1500 гривень з урахуванням індексу інфляції починаючи з 10 січня 2018 року і до повноліття дитини, які ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати на користь ОСОБА_2 . Стягнення з ОСОБА_1 аліментів як за рішенням суду від 03.11.2008, так і за мировою угодою, затвердженою 10.01.2018, здійснюється в одному виконавчому провадженні, виходячи з якого існує заборгованість по сплаті.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та надаючи пояснення суду в судовому засіданні, ОСОБА_1 вважає, що добровільно сплачував аліменти після ухвалення судом мирової угоди, про що надав копії банківських квитанцій, та у повному обсязі виконав свої зобов`язання.

Суд вважає такі доводи позивача помилковими та хибними, оскільки мирова угода в силу приписів Цивільного процесуального кодексу України це письмова домовленість сторін судового спору, яка укладається на будь-якому етапі процесу задля врегулювання спору на основі взаємних поступок. Така угода затверджується ухвалою суду, після чого провадження у справі закривається.

За змістом ст. 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документу, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Отже, на цей час і до повноліття ОСОБА_12 , позивач ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати аліменти в силу затвердженої судом мирової угоди в обов`язковому порядку.

Аргументи позивача про те, що на цей час ним сплачені аліменти в повному обсязі суд оцінює критично, оскільки надані до матеріалів справи копії банківських платіжних квитанцій свідчать про те, що з 2018 року і по цей час щомісячно на рахунок ОСОБА_2 поступали грошові кошти в розмірі 1 500,00 грн від ОСОБА_13 матері позивача, та ОСОБА_14 теперішньої дружини ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 підтвердила в судому засіданні факт отримання коштів від зазначених осіб, водночас зауважила, що для підтвердження виконання обов`язку щодо утримання дитини, необхідно враховувати, хто саме, з якою метою та на який період здійснював ці платежі, а також чи були ці платежі узгоджені з позивачем і чи мали вони цільовий характер.

Оцінюючи доводи сторін в цій частині суд виходить з того, що матеріалами виконавчого провадження підтверджуються обставини наявної заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів. При цьому, як стверджує позивач, і це підтверджується матеріалами виконавчого провадження, ним подавалася заява до державного виконавця про завершення виконавчого провадження з підстав повної сплати аліментних зобов`язань, на що відповіді він не отримав, проте й не оскаржував бездіяльності державного виконавця.

Вочевидь, вирішення питання щодо визнання припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду та у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди знаходиться у площині Закону України «Про виконавче провадження» та має вирішуватися в іншому процесуальному порядку з іншою процесуальною особою (відповідачем) державним виконавцем, у тому числі й з`ясування питання чи повністю погашено позивачем заборгованість по аліментних зобов`язаннях, за які періоди та у якому розмірі вносилися відповідні платежі, якими саме особами.

Заявлення зазначених вимог до ОСОБА_2 не є правильним способом захисту у даному випадку.

Суд зазначає також, що станом на день розгляду справи ОСОБА_12 ще не виповнилося 18 років, у зв`язку з чим і не припинилися зобов`язання позивача по сплаті аліментів.

Відтак, позивачем поставлені перед судом питання, які не є у даному випадку належним способом захисту, пред`явлені тільки до ОСОБА_2 , оскільки відповідний відділ виконання судових рішень виступає у цій справі як третя особа, та не відповідають тим обставинам, які фактично має на увазі позивач, а саме надання судом роз`яснення: чи припинилися зобов`язання позивача щодо сплати аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами у подальшому мирової угоди, а також визнання виконаним зобов`язання ОСОБА_1 по добровільній сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини на виконання ухвали суду, якою затверджено мирову угоду.

Виходячи з такого, позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом не підлягають задоволенню, як необґрунтовані та недоведені.

Щодо зустрічного позову.

Заявляючи вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно доньки ОСОБА_4 , позивач за зустрічним позовом зазначає, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 життям доньки не цікавився, не брав участі у вихованні та утриманні дитини, не зважаючи на те, що ОСОБА_8 має ряд важких захворювань, потребує комплексного постійного лікування, реабілітації, тощо, має нову сім`ю та спільну дитину з нинішньою дружиною. У свою чергу позивач за зустрічним позовом також знаходиться в шлюбі із ОСОБА_15 , мають двох спільних, а загалом виховують трьох неповнолітніх дітей. ОСОБА_8 вважає рідним батьком саме ОСОБА_16 , який повноцінно піклувався про неї упродовж всього часу після розлучення з ОСОБА_1 .

Позивач наполягає на тому, що ОСОБА_1 не сплачує аліменти на утримання доньки, не надає коштів добровільно, усунувся від виховання дитини, у зв`язку з чим вбачає достатні підстави для позбавлення його батьківських прав.

Таку ж позицію займає й орган опіки та піклування Звенигородської РДА в Черкаській області.

Відповідач за зустрічним позовом проти позову заперечує, зазначає, що йому були утворені штучні перешкоди для спілкування з дитиною, намагання підтримувати контакт з донькою були безуспішними на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_2 , при цьому стверджує, що аліменти сплачував у повному обсязі у межах визначеної суми, брав участь в утриманні дитини, що у сукупності не дає достатніх та обґрунтованих правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Як вже встановлено судом вище, ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.01.2018 у справі № 694/1301/17 затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Звенигородської райдержадміністрації про позбавлення батьківських прав, про стягнення аліментів та надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Відповідно до наданих копій квитанції «ПриватБанк» протягом тривалого часу ОСОБА_13 та ОСОБА_14 здійснювали перекази ОСОБА_2 із призначенням платежу: переказ власних коштів, як стверджує відповідач ОСОБА_1 зазначені платежі є аліментами та відповідають визначеній у мировій угоді сумі 1 500,00 грн.

Позивач ОСОБА_2 підтвердила отримання зазначених сум на сввій картковий рахунок.

Станом на 17.04.2024 у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 17.04.2024 за період з 01.06.2017 по 01.04.2024 становить 187 797 грн, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці, що підтверджується повідомленням про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників, постановою про арешт майна боржника та постановами у обмеженні прав боржника.

Також, відповідно до звіту практичного психолога ОСОБА_17 про проведену роботу з ОСОБА_3 , 2007 року народження, за період з 01.04.2024 по 13.05.2024 рекомендовано з метою зниження рівня тривожності та підвищення стресостійкості у дівчинки продовжити психокорекційну роботу з практичним психологом, слідкувати за апетитом та режимом сну у Софії, обмежити контакти з батьком до настання повноліття, допомогти у виборі майбутньої професії.

Відповідно до акту депутата Звенигородської міської ради Білозерської А.В. від 12.03.2024, складеного в присутності свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , вбачається, що ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_20 з 2015 року, з яким укладено офіційний шлюб. Між ОСОБА_21 та ОСОБА_8 дуже теплі, дружні відносини, дитина називає його татом з перших місяців спільного проживання. Вихованням, розвитком, лікуванням, обстеженням займаються подружжя ОСОБА_7 . Оскільки ОСОБА_8 має категорійність дитина - інвалід з малечку вона потребує постійних обстежень та лікування, яким займається тато ОСОБА_21 та мама ОСОБА_22 . Біологічний батько ОСОБА_23 ніколи не з?являвся, не цікавився, не відвідував ОСОБА_8 .

За характеристикою Звенигородського ліцею № 3 м. Звенигородки, наданою 29.02.2024 директором ліцею, на ОСОБА_3 відомо, що ОСОБА_8 зарекомендувала себе як здібна учениця з високим рівнем навчальних компетентностей, сумлінна, старанна, уважна, активна, наполеглива, має власну життєву позицію. Мати ОСОБА_2 та тато ОСОБА_20 беруть активну участь у житті класу, цікавляться життям дитини. ОСОБА_1 за період з 2018 року по нинішній час жодного разу не з`являвся в ліцей та не цікавився навчанням ОСОБА_8 , з класним керівником на зв`язок не виходив.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування Звенигородської районної державної адміністрації є доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно акту обстеження умов проживання від 20.03.2024 року, затвердженого начальником служби у справах дітей Звенигородської міської ради, відомо, що ОСОБА_3 має окрему кімнату, повністю забезпечена всім необхідним.

У протилежне ОСОБА_1 в поясненнях зазначив, що намагався спілкуватися з ОСОБА_8 , але дитину налаштовували проти нього. Раніше приходив до школи, вітав в день народження. На запитання суду відповів, що батьківські збори не відвідував та з лікарями не спілкувався. Вважає, що ОСОБА_2 чинить тиск на дитину, просить суд не позбавляти його батьківських прав.

В судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_3 допитана в присутності матері ОСОБА_2 та пояснила, що батько ОСОБА_1 не займався та ніякої участі не приймав у її житті. Вважає батьком ОСОБА_16 . Не бажає, щоб ОСОБА_1 рахувався її батьком.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що є чоловіком ОСОБА_2 , одружені з 2015 року. Під час попередніх судових засідань у 2018 році не з`являвся до суду, не хотів втручатися у напружені стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проте підтвердив, що упродовж їхнього спільного життя з ОСОБА_22 та донькою ОСОБА_8 , ОСОБА_1 не з`являвся та не виконував батьківських обов`язків. Такі обов`язки виконував він самостійно.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що її син та ОСОБА_8 навчаються в одному класі. Всі вважали ОСОБА_16 татом ОСОБА_8 . Із сім`єю ОСОБА_7 вони сусіди протягом 15 років. Особливо на цю тему ніколи не спілкувалися.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в цій частині, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 та ст. 180 Сімейного кодексу України кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання батьківських обов`язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з п.п.15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Виходячи з такого, суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

У даному випадку позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим та злісним нехтуванням своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього.

Більш того, не доведено у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька стосовно доньки батьківських прав. Відсутні також докази злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків в частині матеріального забезпечення дитини, оскільки відповідач здійснював аліментні платежі, хоча й через інших осіб, чого не заперечує позивач за зустрічним позовом.

Наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання їй належного утримання.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові 23.04.2020 у справі №420/1075/17.

Представник позивача за зустрічним позовом у підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав посилається на те, що відповідач систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки, намагання налагодити контакт з дитиною шкодить психічному стану ОСОБА_8 .

Водночас, не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративного стягнення, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

На думку суду, позбавлення відповідача ОСОБА_1 батьківських прав порушуватиме його права та не відповідатиме інтересам самої дитини. Відсутність у дитини на цьому етапі життя психологічного зв`язку з батьком не виключає можливість налагодження між ними стосунків у майбутньому.

Обов`язковим елементом ухилення від виконання батьківських обов`язків, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача стосовно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постанові від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03.12.1986). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 13.04.2020 у справі № 760/468/18, від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 11.09.2020 у справі №357/12295/18, від 29.07.2021 у справі № 686/16892/2.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі №760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19, від 13.03.2019 в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24.04.2019 у справі № 300/908/17.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

В цій частині суд вважає, що висновок органу опіки і піклування Звенигородської міської ради від 06.05.2024 №01-32/1381/01-32/2370 про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Виходячи із змісту висновку, вбачається, що він є однобічним, ґрунтується лише на доводах однієї сторони - матері дитини, наданих нею документах.

При цьому у висновку не зазначено чи запрошувалися сторони та дитина на засідання комісії з питань захисту прав дитини, чи проводилася бесіда з самою дитиною та із її батьками, чи досліджувалися причини та мета позбавлення батька батьківських прав.

Із зазначеного суд дійшов висновку, що обставини та причини припинення спілкування відповідача з донькою не були предметом дослідження органом опіки і піклування при складенні висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав.

Під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому, позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Вочевидь, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив родинних відносин не відповідає інтересам дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство щодо неї чи вчиняв інші подібні дії.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про його злісне ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.

Позивачем за зустрічним позовом та його представником не обґрунтовано належними доказами у чому полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, не надано доказів того, що він веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби.

Більше з тим, суд звертає увагу, що питання про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав виникло лише після подачі ним позову про визнання припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди. Упродовж останніх шести років ОСОБА_2 такого питання перед судом не ставила, хоча й посилається на те, що з 2018 року ОСОБА_1 не сплачує аліментних платежів. Логічної відповіді стосовно цього питання позивач за зустрічним позовом суду не надала.

Окрім того, згідно з ч.ч.1,2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Разом з тим, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, в даному випадку суд не може ухвалити рішення, спираючись також на думку неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , оскільки матеріали справи інших доказів свідомого умисного систематичного нехтування відповідачем своїми обов`язками по відношенню до доньки не містять.

У підсумку суд зазначає, що наявні у справі достатні та переконливі докази вказують на те, що ОСОБА_1 свідомо та умисно не ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, не нехтує своїми батьківськими обов`язками. Причинами неможливості спілкування ОСОБА_1 з донькою, на переконання суду, є складні відносини з колишньою дружиною та відсутність сприяння у такому спілкуванні.

Враховуючи викладене, суд не знаходить правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 СК України, виходячи з результатів розгляду справи.

Керуючись ст. 51 Конституції України, статтями 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», статтями 19,164 СК України, статтями 10, 76, 80, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_24 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання припиненим зобов`язання про стягнення аліментів за рішенням суду у зв`язку з затвердженням сторонами мирової угоди - відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи орган опіки та піклування Звенигородської районної військової адміністрації Черкаської області, Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23.09.2025.

Учасники справи:

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_3 );

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , тел. НОМЕР_5 );

Треті особи:

Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (адреса: поштовий індекс 20202, пров. В.Погорілого 1, м. Звенигородка, Черкаської області, , тел. (04740) 2- 24 73);

Орган опіки та піклування Звенигородської районної військової адміністрації Черкаської області (, адреса: проспект Шевченка, 68, м. Звенигородка, Черкаська область, 20202, тел. 04740-20-22088, 04740-2-10-66, електронна пошта: );

Суддя О.Ю. Смовж