КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 753/8491/24-ц Головуючий у суді першої інстанції - Вовк С.В.
Номер провадження № 22-ц/824/9426/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вовка С.В., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «БОРИСПІЛЬСЬКА 9», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Віта Олександрівна, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Канцедал Олександр Олександрович про визнання недійсним шлюбного договору та застосування наслідків недійсності правочину,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника - ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним шлюбного договору та застосування наслідків недійсності правочину, у якому просив суд: визнати недійсним шлюбний договір, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений 09 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 130; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом визнання 100% корпоративних прав ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9» спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Судові витрати покласти на відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 травня 2015 року між позивачем, ОСОБА_3 та ПАТ «Український професійний банк» укладено Договір відступлення права вимоги, згідно якого ОСОБА_1 відступив належне йому право вимоги до ПАТ «Український професійний банк» ОСОБА_3 .

Згідно умов даного договору ОСОБА_3 зобов`язався сплатити ОСОБА_1 в строк до 31 травня 2016 року вартість права вимоги у розмірі 126 002,21 доларів США та 11 030,03 Євро.

01 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була укладена Додаткова угода №1 до Договору відступлення права вимоги від 27 травня 2015 року, відповідно до якої останній зобов`язався сплатити позивачу вартість права вимоги в строк до 31 липня 2017 року.

08 травня 2019 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за вище вказаним договором уступки права вимоги.

27 грудня 2019 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором відступлення права вимоги від 27 травня 2015 року, яка складається з: основної суми боргу 78 002 долари США 21 цент та 3% річних у розмірі 845 доларів США 54 цента, всього на загальну суму 78847доларів США 75 центів; основної суми боргу у розмірі 11030 Євро 03 центи та 3% річних у розмірі 119 Євро 57 центів, всього на загальну суму 11149 Євро 60 центів.

14 травня 2020 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист у даній справі.

При примусовому виконанні вище вказаного рішення суду, приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцедалом О.О. було виявлено, що у ОСОБА_3 відсутнє будь-яке майно, на яке може бути звернено стягнення і єдиним способом виконання судового рішення є звернення стягнення на спільне майно подружжя.

Згідно актового запису про шлюб № 151 від 26 березня 2005 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_4 .

Разом з тим, ОСОБА_4 володіє корпоративними правами, в тому числі ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9».

Вказує, що приватному виконавцю стало відомо, що 11 грудня 2018 року Печерськими районним судом м. Києва по справі № 757/6901/16-ц при розгляді подання державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з дружиною було встановлено, що боржник ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 уклали шлюбний договір від 09 лютого 2017 року, згідно якого майно кожного з подружжя за яким воно зареєстровано є їхньою особистою власністю.

На підставі викладеного, зазначає, що на момент укладення оскаржуваного шлюбного договору від 09 лютого 2017 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у останнього вже існував обов`язок повернути кошти згідно договору про відступлення права вимоги від 27 травня 2015 року у розмірі 78 002, 21 доларів США та 11 030, 00 Євро.

Сторона позивача вважає, що з метою ухилення від виконання своїх обов`язків боржника та з метою приховання корпоративних прав, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено оскаржуваний шлюбний договір, тому ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду задля врегулювання спірного питання в судовому порядку та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що на момент укладення шлюбного договору у ОСОБА_3 не було невиконаних зобов`язань перед позивачем.

Строк виконання зобов`язань за Договором відступлення права вимоги від 27 травня 2025 року було встановлено до 31 травня 2016 року. Шлюбний договір між відповідачами був укладений 09 лютого 2017 року.

На підставі викладеного, сторона позивача вважає, оскільки на момент укладення шлюбного договору у відповідача ОСОБА_3 вже був обов`язок останнього перед позивачем щодо повернення коштів по договору відступлення права вимоги від 27 травня 2015 року, то шлюбний договір був укладений з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань та з метою приховання корпоративних прав, на які може бути звернене стягнення.

Судом першої інстанції не було враховано наведену позивачем практику з питань віднесення правочинів до категорії фраудаторних.

29 липня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та такими, що відповідають матеріалам справи.

Наголошує, що для визнання правочину фраудаторним позивач має довести, а суд має встановити із належних та допустимих доказів, що боржник під час вчинення правочину мав на меті завдати шкоду кредитору і його дії були із чітким наміром уникнути виконання своїх зобов`язань перед кредитором шляхом приховання (відчуження) наявного в нього майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Вказані ознаки фраудаторності правочину не стосується спірного шлюбного договору, який був укладений відповідно до законодавства виключно з метою врегулювання майнових питань подружжя.

Внаслідок укладення шлюбного договору обсяг майна ОСОБА_3 не зменшився і жодне спільне чи особисте майно, яке було у нього на час виникнення боргу, не передане ОСОБА_4 .

Щодо частки останньої у статутному капіталі ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9» зазначає, що між укладенням шлюбного договору (09 лютого 2017 року) та набуттям ОСОБА_4 частки у статутному капіталі ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9» (06 вересня 2023 року) минув проміжок часу у 6,5 років. На час укладення шлюбного договору ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9» не було зареєстроване.

Вказує, що оскаржуваний шлюбний договір не стосується прав та інтересів позивача, а тому не може порушувати його прав та інтересів, що визначає безпідставність звернення із даним позовом та апеляційною скаргою до суду.

Під час апеляційного перегляду представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Шульга А.В., заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, мотивуючи свої заперечення тим, що доводи, на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Інші, належним чином повідомлені (а.с. 100, 104, 106, 107 т. 2) учасники справи, до суду апеляційної інстанції не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі ОСОБА_3 - адвоката Шульгу А.В., дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 27 травня 2015 року між ОСОБА_1 (Первісний кредитор), ОСОБА_3 ( Новий кредитор) та ПАТ «Український професійний банк»(Боржник) укладено Договір відступлення права вимоги. Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою юридичної особи.

За змістом п. 1.1 Договору, Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредиторові, відповідно до Договорів банківського вкладу: - № 331305 від 06 березня 2015 року, - № 333162 від 16 березня 2015 року, - № 338073 від 14 квітня 2015 року та № 338072 від 14 квітня 2015 року, укладеними між Первісним Кредитором та Боржником. За цими Договорами Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошових коштів у розмірі, визначеному п. 2.1 цього Договору.

Пунктом 2.1 Договору визначено, вартість права вимоги за Депозитними договорами на момент передачі прав вимоги відповідно до п.1.1 цього Договору складає: 9142 доларів 21 цент США, 66000 доларів 00 центів США, 50860 доларів 00 центів США, 11030 Євро 03 центи. Загальна вартість права вимоги за Депозитними договорами складає: 126 002 долари 21 цент США, та 11030 Євро 03 центи.

Згідно п. 3.1 Договору, Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору в строк до 31 травня 2016 року вартість права вимоги, зазначену в п. 2.1 цього Договору.

Відповідно до п.п. 5.1., 5.2 Договору, у випадку порушення Договору, Сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України. Порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору.

Згідно п. 6.1, Договір відступлення права вимоги набуває чинності із моменту підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками.

У подальшому, 01 червня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено Додаткову угоду №1 до Договору відступлення права вимоги від 27 травня 2015 року, якою сторони погодили викласти п. 3.1. Договору відступлення права вимоги від 27 травня 2015 року у наступній редакції: 3.1. Новий Кредитор зобов`язаний сплатити Первісному Кредитору вартість права вимоги в строк до 31 липня 2017 року, а Первісний Кредитор зобов`язаний прийняти грошову суму зазначену в п. 2.1. цього Договору.

Згідно п. 4 Додаткової угоди, остання набуває чинності в момент її підписання та становить невід`ємну частину договору.

На виконання умов Договору, позивачем було отримано від відповідача грошові кошти: 22 грудня 2016 року - 5000 доларів США, 19 травня 2017 року - 40 000 доларів США, 20 грудня 2018 року - 3000 доларів США, що підтверджується копіями відповідних розписок (а.с. 9-11). Оригінали розписок, як стверджував позивач, після отримання коштів передані відповідачу.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2019 року у справі № 355/711/19-ц стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , заборгованість за договором відступлення права вимоги від 27 травня 2015 року, яка складається:

-основної суми боргу 78 002 долари США 21 цент та 3% річних у розмірі 845 доларів США 54 цента, всього на загальну суму 78847 доларів США 75 центів;

-основної суми боргу у розмірі 11030 Євро 03 центи та 3% річних у розмірі 119 Євро 57 центів, всього на загальну суму 11149 Євро 60 центів.

14 травня 2020 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області видано : - виконавчий лист у справі № 355/711/19 на основну суми боргу 78 002 долари США 21 цент та 3% річних у розмірі 845 доларів США 54 цента, всього на загальну суму 78847 доларів США 75 центів (ВП НОМЕР_1); - виконавчий лист по справі № 355/711/19 на основну суми боргу у розмірі 11 030 Євро 03 центи (одинадцять тисяч тридцять євро три центи) та 3% річних у розмірі 119 Євро 57 центів (сто дев`ятнадцять Євро п`ятдесят сім центів), всього на загальну суму 11 149 Євро 60 центів (ВП НОМЕР_6); - виконавчий лист по справі № 355/711/19 на судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9605 гривень (ВП НОМЕР_2).

30 грудня 2020 року виконавчі провадження за №№ НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 по справі № 355/711/19 об`єднано у зведене виконавче провадження НОМЕР_7.

Згідно актового запису про шлюб № 151 від 26 березня 2005 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_4 .

09 лютого 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюбний договір, згідно з умовами якого, зокрема, частки у статутних капіталах господарських товариств та приватних підприємств, внесені до відповідних статутних капіталів та/або придбані за час шлюбу, а також будь-який дохід від них належать під час шлюбу та у випадку його розірвання на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на ім`я якого оформлене придбання таких часток та/або на ім`я якого зареєстровані відповідні частки.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що укладення шлюбного договору було спрямоване на ухилення від виконання відповідачем ОСОБА_3 зобов`язань, що випливають із договору уступки права вимоги за депозитними договорами від 27 травня 2015 року, що укладений між ОСОБА_1 (Первісний кредитор), ОСОБА_3 (Новий кредитор) та ПАТ «Український професійний банк» (Боржник).

Обґрунтовуючи вказаний висновок суд першої інстанції зазначив, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9» створено 21 серпня 2019 року, засновником був ОСОБА_7 , а відповідачка у вказаній справі - ОСОБА_4 набула частку у розмірі 100% від статутного капіталу ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9» лише 06 вересня 2023 року, тобто ще через 4 роки після створення компанії, та після спливу 6.5 років після укладення оспорюваного правочину.

Суд враховує, що із позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернувся 08 травня 2019 року, заочне рішення у справі суд ухвалив 27 грудня 2019 року, виконавчий лист видано 14 травня 2020 року, а шлюбний договір відповідачами укладено задовго до цих подій, ще 09 лютого 2017 року.

Наведені обставини свідчать про те, що оспорюваний правочин не укладався відповідачами з метою ухилення від виконання рішення суду.

Крім того, суд першої інстанції визнав такими, що заслуговують на увагу твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що більшість грошових коштів (43 000 доларів США) із повернутих позивачу в добровільному порядку ним сплачено ОСОБА_1 вже після укладення шлюбного договору, що спростовує доводи позивача про те, що укладення шлюбного договору було спрямоване на приховування подружжям майна від можливого його звернення на користь кредитора.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Статтею 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Договори про регулювання сімейних (родинних) відносин, про які йдеться у частині другій статті 9 СК України (у тому числі й шлюбний договір - глава 10 СК України), є цивільно-правовими договорами, щодо яких норми сімейного законодавства визначають лише окремі особливості правового режиму.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умови шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації (частини перша, четверта, п`ята статті 93 СК України).

Відповідно до статті 94 СК України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Згідно зі статтею 95 СК України, якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення.

Відповідно до частини другої статті 97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України (стаття 103 ЦК України).

Відповідно до статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання недійсним шлюбного договору, позивач посилався на те, що сторони оспорюваного правочину вчинили його з метою уникнення відповідальності ОСОБА_3 за договором уступки права вимоги, який укладений 27 травня 2015 року між ОСОБА_1 (Первісний кредитор), ОСОБА_3 (Новий кредитор) та ПАТ «Український професійний банк» (Боржник).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 456/604/17 (провадження № 61-320св21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 (провадження № 14-260цс19) зазначено, що особа вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 200/12775/17-ц (провадження № 61-37970св18) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя встановлено, що за умовами укладеного між сторонами шлюбного договору від 10 липня 2017 року набуття відповідачкою права власності на спірну квартиру не відбулось, зі змісту цього договору не вбачається дій, спрямованих на відчуження зазначеної квартири, так як при укладенні цього правочину позивачем та відповідачкою, як подружжям, було встановлено правовий режим спільного сумісного майна подружжя та можливий порядок його поділу у разі розірвання шлюбу.

У постанові від 20 січня 2021 року у справі № 200/1546/19 (провадження № 61-1101св20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину, Верховний Суд дійшов висновку про те, що умовами шлюбного договору встановлено не перехід права власності на нерухоме майно, а поділ майна подружжя у разі розірвання шлюбу, тому висновки судів про удаваність та недійсність правочину є помилковими.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 27 травня 2015 року між ОСОБА_1 (Первісний кредитор), ОСОБА_3 (Новий кредитор) та ПАТ «Український професійний банк» (Боржник) укладено Договір відступлення права вимоги. Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою юридичної особи.

За змістом п. 1.1 Договору, Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредиторові, відповідно до Договорів банківського вкладу: - № 331305 від 06 березня 2015 року, - № 333162 від 16 березня 2015 року, - № 338073 від 14 квітня 2015 року та № 338072 від 14 квітня 2015 року, укладеними між Первісним Кредитором та Боржником. За цими Договорами Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошових коштів у розмірі, визначеному п.2.1 цього Договору.

Пунктом 2.1 Договору визначено, вартість права вимоги за Депозитними договорами на момент передачі прав вимоги відповідно до п.1.1 цього Договору складає: 9142 доларів 21 цент США, 66000 доларів 00 центів США, 50860 доларів 00 центів США, 11030 Євро 03 центи. Загальна вартість права вимоги за Депозитними договорами складає: 126 002 долари 21 цент США, 11030 Євро 03 центи.

Згідно п. 3.1 Договору, Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору в строк до 31 травня 2016 року вартість права вимоги, зазначену в п.2.1 цього Договору.

У подальшому, 01 червня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено Додаткову угоду №1 до Договору відступлення права вимоги від 27 травня 2015 року, якою сторони погодили викласти п. 3.1. Договору відступлення права вимоги від 27 травня 2015 року у наступній редакції: 3.1. Новий Кредитор зобов`язаний сплатити Первісному Кредитору вартість права вимоги в строк до 31 липня 2017 року, а Первісний Кредитор зобов`язаний прийняти грошову суму зазначену в п. 2.1. цього Договору. Згідно п. 4 Додаткової угоди, остання набуває чинності в момент її підписання та становить невід`ємну частину договору.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_4 26 березня 2005 року, що підтверджується копією актового запису про шлюб № 151 (а.с. 36,37 т.1).

09 лютого 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюбний договір, згідно з умовами якого, зокрема, частки у статутних капіталах господарських товариств та приватних підприємств, внесені до відповідних статутних капіталів та/або придбані за час шлюбу, а також будь-який дохід від них належать під час шлюбу та у випадку його розірвання на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на ім`я якого оформлене придбання таких часток та/або на ім`я якого зареєстровані відповідні частки (а.с. 45-47 т.1) .

Також із матеріалів справи вбачається, що в межах виконання умов Договору, укладеним 27 травня 2015 року позивачем ОСОБА_1 було отримано від відповідача ОСОБА_3 грошові кошти як виконання зобов`язань останнього за договір відступлення права вимоги : 22 грудня 2016 року - 5000 доларів США, 19 травня 2017 року- 40 000 доларів США, 20 грудня 2018 року- 3000 доларів США, що визнається самим позивачем у тексті поданої позовної заяви (а.с.5 т.1), та підтверджується обставинами, викладеними у заочному рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2019 року у справі №355/711/19 (а.с. 23-27 т.1).

При цьому, останніх два платежі були зроблені відповідачем ОСОБА_3 вже після укладення (09 лютого 2017 року) оспорюваного шлюбного договору: 19 травня 2017 року- 40 000 доларів США, 20 грудня 2018 року- 3000 доларів США, що спростовує доводи позивача про намір відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом укладення шлюбного договору приховати майно чи його частину, яка належала боржнику ОСОБА_3 на час укладення даного правочину, та на яку могло бути звернуто стягнення виконавцем в ході виконання рішення суду ухваленого на користь позивача у справі.

Даючи оцінку доводами апелянта про те, що оспорюваний правочин - шлюбний договір укладався відповідачами з метою виведення з-під стягнення майна/ корпоративних прав у ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9», то колегія суддів враховує наступні норми матеріального права та відповідні їм обставини даної справи.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9» створено 21 серпня 2019 року, засновником на момент його реєстрації був ОСОБА_7 , а відповідачка у вказаній справі ОСОБА_4 набула частку у розмірі 100% від статутного капіталу ТОВ «БОРИСПІЛЬСЬКА 9» лише 06 вересня 2023 року, тобто ще через 4 роки після створення компанії.

Тобто на момент укладення шлюбного договору вище вказане господарське товариство не існувало взагалі, а тому твердження позивача на те, що відповідачі, укладаючи оспорюваний правочин мали на меті приховати від стягнення майно боржника ОСОБА_3 чи спільне майно, яке належало на момент укладення даного правочину подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (корпоративні права у ТОВ «Бориспільська 9» є необґрунтованими.

Помилковими колегія суддів вважає, висновки суду першої інстанції, викладенні в рішенні суду про те, що на момент укладення шлюбного договору у відповідача ОСОБА_3 не існувало не виконаних зобов`язань перед ОСОБА_1 , оскільки із позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернувся 08 травня 2019 року, заочне рішення у справі суд ухвалив 27 грудня 2019 року, виконавчий лист видано 14 травня 2020 року, а шлюбний договір відповідачами укладено задовго до цих подій, ще 09 лютого 2017 року, оскільки факт невиконаних зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 на момент укладення шлюбного договору підтверджується текстом укладеного 27 травня 2015 року Договору про уступку права вимоги, а також також умовами Додаткової угоди №1 до вище вказаного договору, згідно до яких ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання сплатити грошові кошти, які визначенні у Договорі про уступку права вимоги від 27 травня 2015 року у строк до 31 липня 2017 року.

Разом із тим, зазначена помилка суду по суті не спростовує правильності ухваленого судового рішення щодо того, що укладений відповідачами шлюбний договір від 09 лютого 2017 року не був спрямований на виведення майна відповідача ОСОБА_3 чи спільного майна подружжя від можливого стягнення на користь позивача у справі, тобто не містить ознак фраудаторності.

Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного суду від 07 червня 2023 року у справі № 932/6048/21, який враховується колегією суддів при розгляді вказаної справи.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв