П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Київ

Справа №760/7742/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/7718/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Букіної О.М. 28 жовтня 2024 року у м. Києві, повний текст рішення складений 20 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь загальну суму боргу за договором позики від 16 листопада 2019 року в розмірі 14143,62 доларів США, з яких: 5000,00 доларів США - сума позики; 8750,00 доларів США - щомісячна винагорода в розмірі 5 % від суми позики, 393,62 долари 62 центи США - 3 % річних по щомісячних платежах (винагороді) за користування грошовими коштами. Також просив відшкодувати понесені судові витрати на професійну правничу допомогу та зі сплати судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США зі сплатою щомісячної винагороди за користування грошима в розмірі 5 % (п`ять відсотків) від суми позики і зобов`язався повернути їх за першою вимогою позивача. На підтвердження чого, відповідачем складено боргову розписку від 16 листопада 2019 року.

20 лютого 2023 року позивач надіслав відповідачу поштою письмову вимогу про повернення грошових коштів в сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США та 5500,00 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США - винагороду за користування грошовими коштами за період з 15 квітня 2020 року по 15 січня 2023 року, отриманих в борг відповідачем на підставі розписки від 16 листопада 2019 року протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання цієї вимоги.

08 березня 2023 року вимога була повернута за зворотною адресою позивачу в зв`язку з неврученням листа відповідачу під час доставляння та закінченням терміну зберігання.

Незважаючи на домовленість про повернення відповідачем грошових коштів за першою вимогою позивача, відповідач уникає спілкування з позивачем, не відповідає на телефонні дзвінки та свідомо не отримує листи від позивача.

На момент звернення з позовом, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, що стало підставою для звернення з позовною заявою до суду за захистом порушених прав позивача.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 13750, 00 (тринадцять тисяч сімсот п`ятдесят ) доларів США.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5027, 00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за борговою розпискою від 16 листопада 2019 року не виконав та суму отриманих у позику від позивача коштів зі сплатою відповідних щомісячних відсоткових платежів, не повернув. Таким чином, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 5000,00 доларів США та відсотків за період з 15 квітня 2020 року по 15 березня 2023 року у розмірі 8750,00 доларів США. Разом з цим, суд не знайшов підстав для стягнення з відповідача 3-х відсотків річних у порядку ст.625 ЦК України, оскільки здійснення прострочення позивачем зазначено з 15 квітня 2020 року -15 березня 2023 року, вимогу про повернення коштів протягом 30 днів з дня отримання даної вимоги позивачем направлено 21 лютого 2023 року. А тому, виходячи з вимог ст. 530, 1049 ЦК України та наданого розрахунку позивача, суд вважав необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 3-х відсотків річних за період з 15 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності укладеного між позивачем та адвокатом Васильєвим Є.Є. договору про надання правничої допомоги.

Також позивачем не надано акту виконаних робіт, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості перевірити порядок обчислення, форму та ціну послуг, що надається адвокатом згідно укладеного договору про надання правничої допомоги та відповідно розумність та співмірність витрат, які сторона понесла чи очікувала понести у зв`язку з розглядом даної справи.

Не погодився із вказаним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог відповідач, ним подана апеляційна скарга, в якій він зазначає про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи у зв`язку з неповним їх з`ясуванням, що призвело до неправильного вирішення справи. Відповідач вказує на те, що судом не встановлено справжню природу відносин, що склалися між сторонами, судом не враховано розписку, подану позивачем, яка не підтверджує факт передачі коштів у власність. В розписці зазначено, що кошти передавалися в управління, що суперечить вимогам ст. 1046 ЦК України, згідно якої позика передбачає передачу грошових коштів у власність позивача. Вказане свідчить про те, що між сторонами не було укладено договір позики, а, ймовірно, інша угода, яка не підпадає під визначення позики.

Відповідач зазначає, що він не отримував жодних коштів від ОСОБА_2 , ані за вказаною вище розпискою, ані за будь якою іншою розпискою. Таким чином між ним та ОСОБА_2 не існувало жодних фінансових зобов`язань та реальних угод. Розписка у вказаній справі, є лише формальністю та вираженням наміру, який не був втілений у життя.

Оскільки позивачем не доведено підстав для стягнення основного боргу, не існує і правових підстав для стягнення відсотків.

Відповідач також вказує на те, що у зв`язку із направленням позивачем досудової вимоги 20 лютого 2023 року, останній реалізував право на дострокове повернення боргу, тому з 20 лютого 2023 року припинилося право нараховувати відсотки. Таким чином, відсотки нараховані з цієї дати у розмірі 3250, 00 дол США, є незаконно нарахованими.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього 13750,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - Васильєв Є.Є. вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, ухваленим за повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Судом першої інстанції було досліджено оригінал боргової розписки та надана належна оцінка, зокрема, судом було встановлено, що боргова розписка від 16 листопада 2019 року підтверджує боргові зобов`язання відповідача, містить усі істотні умови договору позики та підтверджує факт отримання відповідачем коштів у борг позивача. В той же час, відповідачем не було надано доказів того, що він розписку не писав та коштів не отримував.

Позиція відповідача про те, що у зв`язку із направленням досудової вимоги 20 лютого 2023 року позивач реалізував право на дострокове повернення боргу, а тому з цієї дати припинилося право нараховувати проценти, а тому відсотки нараховані після цієї дати в розмірі 3250,00 дол. США є незаконно нарахованими, є помилковою та не стосується взаємовідносин сторін, до яких не застосовується положення ч.2 ст. 1050 ЦК України, оскільки позивач реалізував своє право вимоги на повернення боргу, строк повернення якого визначається моментом пред`явлення такої вимоги. Таким чином, судом першої інстанції у повній відповідності з нормами ЦК України було задоволено вимогу позивача про стягнення щомісячної винагороди за користування грошовими коштами у розмірі 5% від суми позики.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Васильєв Є.Є. заперечував про доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законим і обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 16 листопада 2019 року ОСОБА_1 власноруч написав розписку зі змісту якого вбачається, що він взяв в управління у ОСОБА_2 5000 (п`ять тисяч) доларів США, за щомісячну винагороду (п`ять) відсотків від суми та зобов`язався за першою вимогою повернути всю суму боргу. Орієнтовний строк позики визначений шість місяців.

На звороті вказаної розписки містяться записи про те, що ОСОБА_2 отримав 15 грудня 2019 року - 250 доларів США, 15 січня 2020 року - 250 доларів США, 15 лютого 2019 року - 250 доларів США, 15 березня 2018 року - 250 доларів США. /а.с.11/

Оригінал розписки був оглянутий судами першої та апеляційної інстанцій.

20 лютого 2023 року ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 поштою письмову вимогу про повернення грошових коштів в сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США та 5500,00 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США - винагороду за користування грошовими коштами за період з 15 квітня 2020 року по 15 січня 2023 року, отриманих в борг на підставі розписки від 16 листопада 2019 року протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання цієї вимоги. /а.с.12-15/

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлений договором.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст.76 ЦПК України).

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З наведених обставин справи вбачається, що між позивачем і відповідачем був укладений договір позики, що підтверджується розпискою від 16 листопада 2019 року.

В розписці відповідач вказав на те, що «взяв в управління» у позивача грошові кошти в розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, далі у тесті розписи відповідачем зазначено про орієнтовний строк «займу», тобто позики. Отже зміст розписки вказує на те, що між сторонами виникли саме правовідносини договору позики, і зазначення про отримання в управління, а не у власність не спростовує вказаної обставини, оскільки текст розписки містить визначений строк позики, що передбачає і повернення. Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача про укладення між сторонами не договору позики, а іншого правочину слід визнати безпідставними.

Надана відповідачем розписка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми відповідачу, про що зокрема свідчить застосоване відповідачем дієслово «взяв», що вказує на завершену дію. До того ж розписка містить записи щодо часткового виконання відповідачем зобов`язання. А тому твердження відповідача про те, що він написав розписку про намір отримання суперечать змісту самої розписки та не підтверджується доказами.

Наявність оригіналу розписку у позивача також підтверджує обставини невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань в повному обсязі.

Позивачем була направлена відповідачу вимога про повернення коштів і хоча засобами поштового зв`язку вказана вимога не була вручена відповідачу, у тексті розписки був визначений орієнтовний строк повернення позики шість місяців, тобто до 16 травня 2020 року але визначено також, що борг підлягає поверненню за першою вимогою. Проте відповідач після настання вказаного строку не вчинив дій щодо виконання зобов`язання, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань після 15 березня 2019 року. Також відповідачем не було вчинено дій щодо повернення суми позики після пред`явлення позивачем вимоги в судовому порядку, шляхом звернення до суду з позовом, що становить предмет даного розгляду.

За умовами договору відповідач зобов`язався сплачувати позивачу 5 (п`ять) відсотків від суми позики щомісячно.

За розрахунком позивача заборгованість відповідача станом на день звернення з позовом, становить 13750,00 доларів США, у тому числі: суми боргу в розмірі 5000,00 доларів США, процентів за період з 15 квітня 2020 року - 15 березня 2023 року у розмірі 5% щомісяця, що становить 8750,00 доларів США ( 250 х 35 = 8750,00).

Суд першої інстанції перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості вважає його належним та таким, що узгоджується з вимогами чинного законодавства та умовами укладеного договору, яким зокрема, строк повернення позики був визначений першою вимогою позичальника. Крім того, доказів на спростування вказаного вище розрахунку відповідачем не подано. Апеляційний суд, з урахуванням наведених вище обставин, вважає вказаний висновок суду першої інстанції таким, що відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Посилання відповідача на наявність у позивача певного захворювання, внаслідок якого він є собою з інвалідністю, не приймаються до уваги суду, так як в матеріалах справи відсутні дані, що вказане захворювання вливає на його дієздатність.

Суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення заявлених позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, на підставі ч.2 ст.625 ЦПК України, сторонами у справі в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а отже на підставі ч.1 ст. 367 ЦПК України в цій частині рішення суду не становить предмет апеляційного розгляду.

Також апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо вирішення судом першої інстанції питання розподілу судових витрат, а тому апеляційний суд діючи в межах доводів апеляційної скарги не вбачає підстав для перегляду рішення суду першої інстанції і в цій частині.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду. Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, вимогам чинного законодавства, а тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції понесені відповідачем судові витрати пов`язані з розглядом справи апеляційним судом компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук

Повне судове рішення складено 18 вересня 2025 року.