Справа № 703/4027/25
17 вересня 2025 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі судді Криви Ю.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за а позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансових платежів,
встановив:
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 04 серпня 2022 року позивач являюся власником 13/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .
З початком збройної агресії рф, позивач вимушена була переїхати на місце проживання в м. Смілу. Отриманий в дар будинок потребував ремонту і тому вона змушена була звернутися до відповідача ОСОБА_2 про надання послуг з проведення ремонту.
Спочатку в неї не було ніяких претензій щодо виконання робіт і на прохання відповідача вона видала йому в рахунок авансу близько 100000 грн. Ця сума давалася частинами і кожного разу відповідач знаходив якийсь дуже важливий привід. Потім відповідач все частіше перестав з`являтися на роботі, часто приходив в нетверезому стані і роботи по дому взагалі не проводилися.
Оскільки відповідач їй зобов`язувався надати послуги по проведенню ремонтних робіт, вчасно і з відповідною якістю, а вона зобов`язувалася ці роботи прийняти і оплатити їх вартість то вважає між нами було укладено в усній формі споживчий договір. Оскільки позивача не влаштовувала ні якість проведених робіт, а також термін їх виконання то даний споживчий договір за взаємною згодою було розірвано, а кошти які були отримані ним за роботи які ним не були виконані відповідач мав би повернути позивачу в день розірвання договору, тобто 27.09.2024.
Крім матеріальної шкоди неправомірними діями відповідача позивач зазначила, що їй було завдано моральну шкоду, яка виражається в понесених нею душевних стражданнях та докладені додаткових зусиль для завершення ремонту, оскільки гроші витрачені, а роботи незроблені. Відповідач не повернув аванс, окрім цього 01.02.2025 звернувся у ВП №2 Черкаського ГУНП з тим, що нібито її чоловік ОСОБА_3 вимагає в нього гроші. З цього вона зрозуміла, що відповідач і не збирається їй повертати аванс. На ґрунті цих переживань, у неї підвищилася знервованість, пропав сон і вона змушена була 14.02.2025 та 24.02.2025 , звертатися за медичною допомогою до лікаря невролога.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2025 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Копію наведеної ухвали було направлено сторонам та отримано ними, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило.
Відповідач у встановлений судом строк відзиву до суду не подав, будь-яких клопотань чи заяв про неможливість подання відзиву у встановлений судом строк від відповідача не надходило.
Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву, зважаючи на те, що позивач не висловив своїх заперечень проти заочного розгляду справи, розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 1ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання зобов`язань.
Відповідно до договору дарування частки у праві власності житлового будинку та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 серпня 2022 року позивач ОСОБА_1 , є власником 13/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .
Згідно розписок (записів) про отримання авансових платежів станом на 27.09.2024, було узгоджено суму у розмірі 75 000 грн., в якій відповідач ОСОБА_2 , зобов`язався повернути борг частинами з 27.09.2024 по 27.10.2024 в сумі 20 000 грн.
З розписки також вбачається, що було повернуто борг на загальну суму 27 500 грн. в період з 26.10.2024 по 23.12.2024.
Доказів повернення відповідачем ОСОБА_2 всієї суми авансових платежів матеріали справи не містять.
Аванс це попередня оплата, яку одна сторона договору перераховує іншій у рахунок майбутніх платежів за поставлені товари, виконані роботи чи надані послуги. Це не є заставою або фінансовою гарантією, а лише частковою передоплатою, яка використовується як елемент планування грошових потоків.
У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі №308/5527/22 зазначено, що аванс не є фінансовою гарантією виконання зобов`язань. Рішення було прийняте на основі аналізу суті авансових платежів у господарській практиці.
Верховний Суд підкреслив, що аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, у випадку невиконання договору, незалежно від того, чи було невиконання викликане виною однієї зі сторін. Якщо договір не виконується, сума авансу повертається на вимогу платника. Це означає, що отримувач авансу не має права утримувати кошти як компенсацію чи штраф за порушення умов договору. ч. 2 ст. 570 ЦК України визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, а також підлягає поверненню у всіх випадках у разі не виконання або неналежного виконання договору, або його не укладення.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо сторони домовилися укласти договір у письмовій формі, він вважається укладеним з моменту підписання тексту договору всіма сторонами. Утім, слід враховувати, що відповідно до ст. 207 ЦК правочин (в тому числі договір) вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У статті 207 ЦК не міститься вичерпного переліку таких документів, тому поряд з листами і телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад, факсимільний чи електронний, визначальним фактором при цьому слід визнати можливість достовірно встановити той факт, що даний документ надійшов саме від сторони за договором.
За змістом ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.
Стаття 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад 70% загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.
Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи, що споживчий договір за взаємною згодою було розірвано, а кошти які були отримані відповідачем за зобов`язання, які ним не були виконані, повернуті ним не в повному обсязі, а в сумі 27 500 грн., тому позовні вимоги в частині стягнення авансових платежів підлягають задоволенню частково, а саме в сумі 47 500 грн.
Стосовно позовної вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 20 000 грн. суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 611 ЦК України, моральна шкода відшкодовується, якщо це встановлено договором або законом.
В договорі, укладеному між сторонами, не передбачені випадки відшкодування моральної шкоди.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
За змістом частини другої статті 22 Закону «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
З огляду на викладене слід зазначити, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Таким чином, статті 4 та 22 Закону «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК і статей 4 та 22 Закону «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
На підставі наведеного, вважаю, що діями відповідача, що полягали в невиконанні останнім умов договору щодо взятих на себе зобов`язань та тривале неповернення ним сплаченого авансового платежу позивачу завдано моральну шкоду, що виразилася у душевних стражданнях та переживаннях.
На підтвердження вимог щодо стягнення моральної шкоди позивачу, було надано: висновок консультанта ТОВ «Медичний цент «НАША РОДИНА», лікаря невролога ОСОБА_4 від 14.02.2025 та 24.02.2025, відповідного до якого у ОСОБА_1 встановлено: «Інсомнія, тривожний синдром, гостре порушення сну психогенного ґенезу», прописані медикаменти; запис ОСОБА_1 до лікаря невролога ОСОБА_4 , медичний заклад «НАША РОДИНА» МЦ ТОВ, час візиту 14.02.2024; заявку на доставку та видачу медикаментів від 24.02.2025; свідоцтво про шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 28.11.2014; довідку ВП№2 ЧРУП ГУНП про результати розгляду звернення громадянина, відповідно до якої розглянуто матеріали від 01.02.2025 за зверненням ОСОБА_2 щодо можливих неправомірних дій ОСОБА_3 та встановлено, що в даному зверненні містяться ознаки цивільно-правових відносин.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).
Щодо стягнення понесених витрат за послуги з надання правничої допомоги, на підтвердження вимог представником позивача було долучено: договір про надання правничої допомоги №14/02-25 від 14.02.2025 укладений між адвокатом Примак В.А. та клієнтом ОСОБА_1 , квитанцію на оплату юридичних послуг та попередній розрахунок судових витрат, відповідно до яких позивач ОСОБА_1 понесла витрати у розмірі 10 000 грн.
Згідно ч.1 та ч.3 ст.133 та ч.1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Щодо судового збору суд зазначає наступне.
Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.
За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до квитанції до платіжних інструкцій №72562989 та №72562976 від 20.03.2025 позивач сплатила 2422 грн. 40 коп. судового збору за звернення до суду з наведеним позовом.
Враховуючи, що позов підлягає до часткового задоволення, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимогу у сумі 1534,18 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.4, 12, 13, 28, 76-82, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 280, 352, 354-355 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансових платежів - задовольнити частково.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2

Відповідач ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Головуючий: Ю. В. Крива