ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7529/25 Справа № 209/900/25 Суддя у 1-й інстанції - Корнєєва І. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бундюк Є.В. на рішення Дніпровського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 16 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 липня 2011 року по 16 березня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя з відповідачем не склалося, під час подружнього життя у сторін виникали суперечності щодо виховання та догляду за сином, розподілу обов`язків в сім`ї та вже починаючи з 2014 року позивач з сином періодично мешкали за адресою матері позивача у АДРЕСА_1 , окремо від відповідача. Однак в подальшому, протягом 3-х років, родина знов і знов намагалися об`єднуватися та спільно проживати разом з метою збереження сім`ї.

У листопаді 2017 року родина прийняла остаточне рішення, що шлюб їх розпався, примирення між ними неможливе. Сторони спільно вирішили, що син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому на той час було лише 5 років, залишиться проживати з батьком та бабусею . Відповідач ОСОБА_2 більшу частину свого часу проводила на роботі та не могла приділяти достатньої уваги своїй малолітній дитині.

В той же час позивач мав бажання та час піклуватися, доглядати та виховувати свого сина ОСОБА_3 . Тим паче дитина була більше прив`язана до батька. Окрім того, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де майже 3 роки періодично поживали позивач з сином та бабусею по лінії батька, ОСОБА_4 , було вже все облаштовано для потреб дитини, його комфортного проживання та проведення активного часу. Тому саме в інтересах дитини батьки прийшли до спільного рішення щодо місця проживання дитини разом з батьком.

Оскільки подружжя розійшлися все ж таки на неприязних відносинах і не підтримували та не підтримують контакти до теперішнього часу, тому мати дитини від початку (2017 р.) інколи цікавилася за допомогою засобів телефонного зв`язку життям та здоров`ям сина через матір позивача та декілька разів зустрічалася з сином. Приблизно з 2018 року відповідач ОСОБА_2 не проявляє жодної ініціативи щодо спілкування або зустрічі з малолітнім сином ОСОБА_3 , не цікавиться життям та здоров`ям сина, не проявляє турботу та піклування за сином. Хоча позивач не чинить відповідачу жодних перешкод у спілкуванні з сином, про що свідчить відсутність будь-яких звернень зі сторони відповідача до Служби у справах дітей або до правоохоронних органів.

Відповідач не переймається питанням матеріального забезпечення малолітнього сина : не надавала та не надає будь-яку матеріальну допомогу для забезпечення як першочергових потреб дитини, так і для забезпечення потреб духовного та інтелектуального розвитку дитини відповідно до віку, тобто аліменти на утримання дитини у добровільному порядку відповідачем не надавалися. В свою чергу позивач не стягував аліменти з відповідача у примусовому порядку, вважаючи, що сам здатний забезпечити сина усім необхідним для життя та здоров`я сина.

У січні 2018 року відповідачем ОСОБА_2 був поданий позов до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська про розірвання шлюбу, відповідно до якого ОСОБА_2 особисто вказувала на те, що сторони добровільно визначили місце проживання малолітньої дитини з батьком.

16 березня 2018 року рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Після офіційного припинення шлюбно -сімейних відносин відповідач повністю самоусунулася від виховання та піклування за малолітнім сином. Дитиною повністю опікувалися та продовжують опікуватися позивач та бабуся ОСОБА_4 , які забезпечують малолітнього всім самим необхідним, дарують подарунки, готують до школи, купують шкільний одяг, канцелярію, купують одяг відповідно до сезону , надають кошти на загальні потреби, що передбачають культурні та матеріальні блага. На день подання даного позову питання щодо сплати аліментів на утримання дитини у судовому порядку у родині на розгляд не виносилися.

Відповідач ОСОБА_2 не займалася з 2017 року та продовжує нехтувати здоров`ям дитини, що полягає у не зацікавленості у відвідуванні медичних закладів задля належних планових медично- профілактичних оглядів у сімейного лікаря. Дитина відвідувала лікаря тільки з бабусею ОСОБА_4 та батьком ОСОБА_1 . Мати хлопчика на прийом жодного разу не приходила.

На момент подачі позову відповідач створила нову сім`ю, в якій народила дитину та по відношенню до якої виконує батьківські обов`язки належним чином.

Дніпровським ВП Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області зафіксовано факт неналежного виконання відповідачем ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по догляду за малолітньою дитиною, що підтверджується копією повідомлення № 743 від 17.02.2025 року.

З матір`ю дитина не спілкується 7 років ані засобами зв`язку, ані шляхом особистих зустрічей та відновлювати спілкування не має бажання. Відповідач свідомо самоусунулася та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , впродовж 8 років, що є поважними причинами для позбавлення відповідача батьківських прав .

Просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 16 травня 2025 року в задоволення позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 16 травня 2025 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, не з`ясування всіх обставин справи.

З посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви зазначає, що ним належними та допустимим доказами доведено свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно спільної дитини сторін, а саме не спілкування із нею з 2017 року, відсутність привітань на дні народження, не створення умов для отримання дитиною освіти та медичних послуг, самоусунення від виховного процесу та процесу організації відпочинку, що призвело до розриву емоційного зв`язку між матір`ю та дитиною. Вважає, що ґрунтування рішення суду тільки на висновку ВК Кам`янської міської ради щодо недоцільності позбавлення відповідачки батьківських прав не правомірним з огляду на сукупність відомостей, які містять подані стороною позивача докази.

Також вважає, що оскаржуване рішення суперечить інтересам дитини, оскільки перешкоджає її адекватному фізичному та духовному розвитку. Звертає увагу, що з показів дитини вбачається стійкий емоційний зв`язок із батьком. Також наголошує на байдужості відповідача по відношенню до дитини, яка виразилась у не зацікавленістю ходом розгляду даної справи та подачею нотаріально посвідченої заяви про визнання вимога позовної заяви, що є підставою для її повного або часткового задоволення, а не відмови.

ОСОБА_2 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона з урахування уточнень зазначала, що вона не виконує та не бажає виконувати своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , а також, що вона перебуває у шлюбних відносинах із іншим чоловіком, від якого має дитину, теперішній чоловік також не виявляє бажання виховувати дитину від першого шлюбу. Також звертала увагу, що вона зверталась до суду першої інстанції із заявою про визнання позову, яку суд з незрозумілих для неї підстав залишив поза увагою під час вирішення справи по суті. Враховуючи наведене зазначала, що визнає апеляційну скаргу обґрунтованою у повному обсязі. Також разом із відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_2 подає заяву про визнання позову.

Служба у справах дітей не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Про час та дату розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про отримання судових повісток в електронному суді третьою особою та представником позивача, а також довідка про отримання судових повісток у вигляді СМС позивачем та відповідачем. Також від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності з рахуванням висновку від 14.04.2025 року та найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 липня 2011 року по 16 березня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано .

Відповідно до довідки № 001327550 від 17.01.2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_4 , згідно акту № 24 від 17.01.2025 року фактично мешкають за даною адресою з 2014 року особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Згідно акту КП «Добробут»№ 24 від 17.01.2025 року фактично мешкають за даною адресою: АДРЕСА_1 , з 2014 року особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчать сусіди.

Відповідно до договору дарування квартири від 12.05.2001 року ОСОБА_4 була подарована квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки КЗ «Центр позашкільної роботи та дитячої творчості» Кам`янської міської ради від 14.01.2025 року № 29 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 займається у гуртках англійської мови, французької мови, мовно-літературному гуртку «Дивослово». Батько ОСОБА_1 опікується та займається вихованням сина, підтримує його захоплення, приводить на заняття в гуртки, спілкується з педагогами Центру. Бабуся ОСОБА_4 опікується онуком, не байдужа до його успіхів, приймає активну участь в життєдіяльності гуртків, є членом батьківського комітету Центру позашкільної роботи та дитячої творчості. Мати ОСОБА_2 не спілкується з дитиною та не займається її вихованням.

Згідно довідки Кам`янської спортивної федерації « Кіокушин карате» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , займається у Кам`янській спортивній федерації Кіокушин карате з вересня 2023 року. Батько ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_4 приводять і забирають ОСОБА_5 з тренувань. Благодійні стартові внески за участь у змаганнях сплачує батько ОСОБА_1 . Мати ОСОБА_5 ніколи не приходила, досягненнями сина не цікавиться.

Відповідно до довідки КЗ «Ліцей № 19» Кам`янської міської ради від 16.01.2025 року №01-28/05 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в 6-Б класі КЗ «Ліцей № 19»(з 1 класу). Батько ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_4 регулярно відвідують школу, спілкуються з вчителями, є активними учасниками батьківської спільноти, перебувають у класній вайбер-групі. Мати ОСОБА_2 навчанням сина не цікавиться , школу не відвідує .

Відповідно до довідки сімейного лікаря ОСОБА_6 від 17.01.2025 року ОСОБА_3 знаходиться на обліку у сімейного лікаря. Дитина відвідувала лікаря тільки з бабусею ОСОБА_4 та батьком ОСОБА_1 . Мати хлопчика на прийом жодного разу не приходила.

Згідно талону повідомлення єдиного обліку № 743 від 17.01.2025 року про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію ОСОБА_7 повідомляють, що її заяву щодо неналежного виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України » ( в журналі єдиного обліку) Дніпровського ВП Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області за № 743.

Відповідно до довідки КЗ «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 28 «Малятко» Кам`янської міської ради № 8 від 19.01.2025 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідував комунальний заклад «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 28 «Малятко» Кам`янської міської ради з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2020 року. Батько ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_4 постійно відвідували заклад , брали активну участь в життєдіяльності вихованця ОСОБА_5 , спілкувалися з вихователями. Мати ОСОБА_2 заклад не відвідувала.

Згідно акту Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Добробут» №23 від 28 січня 2025 року ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , про що підтверджують сусіди.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради по справі № 209/900/25 від 14.04.2025 року № 8вих-20/292 будь-яких наведених у позовній заяві фактів щодо невиконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків представник позивача ОСОБА_8 комісії не надав. За цей час до служби у справах дітей міської ради Шевченко Б.Т. з приводу проведення профілактичної роботи з матір`ю дитини ОСОБА_2 щодо невиконання нею батьківських обов`язків не звертався, на аліменти не подавав. Від суб`єктів соціальної роботи, а саме: медичних закладів, соціальних служб, співробітників поліції будь-яких скарг стосовно матері дитини до служби у справах дітей не надходило. Зі слів представника позивача ОСОБА_8 з`ясовано, на теперішній час батько дитини перебуває в Збройних Силах України , а малолітній ОСОБА_5 проживає разом з бабусею. Наказом служби у справах дітей від 24.03.2025 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово влаштовано в сім`ю бабусі ОСОБА_4 . Крім того, на засіданні комісії у присутності представника позивача ОСОБА_8 та бабусі дитини була заслухана думка малолітнього ОСОБА_5 , який повідомив, що не знає де мешкає його мати, не спілкується з нею та зв`язку не підтримує. ОСОБА_2 надала до служби нотаріально посвідчену заяву, в якій не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 ,2012 р.н., та проведення засідання комісії без її участі , яка не може свідчити про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. На думку членів комісії, ухилення матері від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови її винної поведінки, свідомого нехтування нею своїми обов`язками. Ураховуючи воєнний стан в Україні , інтереси малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради від 09.04.2025 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету міської ради вважає позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недоцільним.

Відповідно до заяви, адресованої Дніпровському районному суду м.Дніпродзержинська, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_1 , проживаючої за адресою : АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 , мати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , цією заявою не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її сина ОСОБА_3 .. Також цією заявою просить розглядати справу про позбавлення її батьківських прав за її відсутності .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, та достатність підстав для застосування до відповідачки таких крайніх заходів впливу на батьків як позбавлення батьківських прав, що буде відповідати інтересам дитини.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно з частинами першою - третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/1, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

Основні доводи позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 ґрунтуються на невиконанні відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо дитини у зв`язку із тим, що вона не проживає разом із дитиною, не цікавиться її життям не піклується про добробут дитини та не приймає участь у її вихованні.

Слід звернути увагу, що ознакою ухилення від обов`язків по вихованню дитини, як підставою позбавлення батьківських прав, що передбачена пунктом 2 частини першої ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про недоведеність факту умисного ухилення матері від виховання дитини.

Зокрема слід звернути увагу, що доводи з приводу створення належних умов для проживання дитини одним із батьків, відвідання із ним лікарів, гуртків та школи, не є у розумінні чинного законодавства достатньою підставою для позбавлення батьківських прав іншого, а лише свідчить про факт належного виконання позивачем батьківських обов`язків.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доречність позбавлення відповідача батьківських прав слід зазначити наступне.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Колегія суддів погоджується із наявним в матеріалах справи висновком органу опіки та піклування від 14.04.2025 року з огляду на обставини викладені у ньому та наявні в матеріалах справи документи, оскільки не було встановлено винних дій ОСОБА_2 по ухиленню від виконання батьківських обов`язків. Також слід, звернути увагу на встановлений у висновку факт проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім`ї бабусі ОСОБА_4 , до якої його тимчасово влаштованого згідно із Наказом служби у справах дітей від 24.03.2025 року.

Також думка дитини відображена у висновку органу опіки та піклування не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, від 29 березня 2023 року у справі № 754/7526/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13-ц).

Крім того, матеріали справи не містять даних, що ОСОБА_2 вчинялись протиправні дії щодо неповнолітнього сина, а також вжиття щодо неї заходів впливу, які не призвели до коригування її поведінки та ставлення до виконання батьківських обов`язків. Докази щодо асоціальної поведінки (вжиття наркотичних засобів, зловживання алкогольними напоями) також відсутні. При цьому талону повідомлення єдиного обліку № 743 від 17.01.2025 року про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення не є належним підтвердженням цього факту

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що наявність нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 про відмову від свого малолітнього сина та заяви про визнання позову, як факту невиконання своїх батьківських обов`язків, оскільки вказані докази не можуть беззаперечно свідчити про наявність підстав для остаточного позбавлення матері батьківських прав.

Окрім того, ч. 3, 4 ст. 155 СК України визначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (ч.3 ст.4 ЦПК України).

Відмова відповідача від батьківських прав та її згода на позбавлення таких прав, викладена у вищевказаній письмовій заяві, не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено у ч. 1 ст. 164 СК України.

Апеляційний суд враховує, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Тому відмова матері від батьківських прав на дитину є нікчемною, оскільки відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав, передбачених Сімейним кодексом України.

З цих же причин суд апеляційної інстанції не приймає до уваги подану під час перегляду в апеляційному порядку рішення заяву ОСОБА_2 про визнання позову про позбавлення її батьківських прав.

Як зазначалося раніше, відсутність доказів вжиття інших заходів реагування щодо матері дитини з метою зміни її ставлення до сина, не дає підстав для вжиття найбільш суворого заходу впливу на неї, як позбавлення батьківських прав.

Крім того, відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а судових рішень без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бундюк Є.В. залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 16 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2025 року.

Судді: