Справа № 454/1866/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Струс Т. В. ,

за участю секретаря Синевської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сокаль цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Об`єднання ЦМК СГ ТзОВ «Галичина» та СГ ТзОВ «Галичина», з участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів Об`єднання ЦМК СГ ТзОВ «Галичина» та СГ ТзОВ «Галичина» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, свої вимоги мотивує наступним. В 2000р. відбулося паювання майна цілісного майнового комплексу СГ ТзОВ «Галичина» с. Сілець, Шептицького району Львівської області. З цією метою загальними зборами співвласників цілісного майнового комплексу Об`єднання ЦМК СГ ТзОВ «Галичина», затверджене положення про Об`єднання ЦМК, обрано голову Об`єднання ЦМК, раду Об`єднання та розпочато процедуру паювання. 20.06.2000р. загальними зборами членів Об`єднання ЦМК затверджено уточнену оцінку айна, затверджено перелік відчуженого майна та актів на списання майна, затверджено перелік власного майна агрофірми тощо. Зазначає, що будівля червоного кутка в АДРЕСА_1 , згідно інвентаризаційного опису основних засобів відноситься до майна пайового фонду Об`єднання ЦМК СГ ТзОВ «Галичина». На скільки відомо позивачу вказана будівля була виділена в рахунок майнового паю ОСОБА_2 , однак жодних документів як щодо видачі йому Свідоцтва про право власності на майновий пай, рішення зборів про виділення в рахунок майнового паю ОСОБА_2 вказаного майна у нього немає. До такого висновку позивач прийшов з огляду на те, що 26.03.2007р. між Сілецькою сільською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі для обслуговування нежитлової будівлі, що знаходиться в АДРЕСА_1 . З огляду на те, що з 2010р. вказана нежитлова будівля ніким не використовувалася, а у ОСОБА_2 були відсутні правовстановлюючі документи на неї та він не заявляв про своє право на вказану будівлю позивач із згоди останнього приступив до використання будівлі та користується нею по даний час, тобто більше десяти років. З метою виготовлення правовстановлюючих документів на вказане майно позивач звернувся до КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» для виготовлення технічного паспорта та отримання зведеного акту вартості для подальшої реєстрації права власності. Згідно технічного паспорта від 18.04.2024р. нежитлова будівля, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є одноповерховою, цегляною, 1975 року забудови та загальною площею 78,5м.кв. Відповідно до зведеного акту інвентарної вартості будинків, господарських будівель та споруд від 18.04.2024р. інвентарна вартість нерухомого майна складає 36340грн. Зазначає, що первинні документи Об`єднання ЦМК СГ ТзОВ «Галичина» не збереглися, наявні лише окремі копії, документи на зберігання до Сілецької сільської ради чи Шептицької міської ради не передавалися. Реєстрація права власності на нежитлову будівлю в АДРЕСА_1 , КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» станом на 31.12.2012р. не проводилася. На даний час право власності на вказану нежитлову будівлю в ДРРП на нерухоме майно ні за ким не зареєстроване. Позивач зазначає, що вільно, відкрито, безперешкодно володіє нежитловою будівлею в АДРЕСА_1 , з 2010р., протягом більш як десяти років, проте, зареєструвати своє право власності на вказане майно у встановленому законом порядку позивач не може, позаяк на момент переходу у його володіння вказаної будівлі в 2010р. право власності на нерухоме майно оформлялося органами місцевого самоврядування та на даний час вказана реєстрація можлива лише на підставі рішення суду. Просить визнати за ним право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться в АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Представник позивача адвокат Матвійчук Г.М. в судове засідання не прибула, надала суду заяву у якій просила розгляд справи проводити у її та позивача відсутності, позов підтримує та просить задовольнити.

Представники відповідачів Об`єднання ЦМК СГ ТзОВ «Галичина» - Венгрин Л.Й. та СГ ТзОВ «Галичина» - Карпів В.І. в судове засідання не прибули, надали заяви у яких зазначили, що за рішенням об`єднання ЦМК приміщення нежитлової будівлі, що в АДРЕСА_1 було розпайоване між членами СГ ТзОВ «Галичина», не заперечують проти даного позову та просять справу розглядати у їх відсутності.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, у наданій суду заяві повідомив, що приміщення нежитлової будівлі в АДРЕСА_1 рішенням зборів ЦМК було передане йому в рахунок майнового паю як члену СГ ТзОВ «Галичина». Зазначає, що з часу передачі йому вказаного майна він ним не користується та не оформив на нього правовстановлюючих документів. На даний час йому відмово, що орієнтовно з 2010р. позивач користується вказаним майном у своїй підприємницькій діяльності та він не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на вказане майно, справу просить розглядати у його відсутності.

Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази в справі суд приходить до наступного висновку.

Із наданих позивачем суду копій документів ТзОВ «Галичина», встановлено, що у таких міститься інвентаризаційний опис основних засобів, станом на 01.03.2001р. (після переоцінки) по ТзОВ «Галичина» лише у якому під №12 йдеться про будівлю червоного кутка, залишкова вартість якого становить 2260,70грн.

Згідно довідки КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» №2284 від 22.04.2024р. станом на 31.12.2012р. реєстрація права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не проводилася.

Відповідно до технічного паспорта від 18.04.2024р. нежитлова будівля, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є одноповерховою, цегляною, 1975 року забудови та загальною площею 78,5м.кв.

Із інформаційної з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.04.2024р., встановлено, що згідно параметру запиту: АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні.

Згідно довідки №2 від 22.04.2024р. СГ ТзОВ «Галичина», що надана ОСОБА_1 , встановлено, що будівля червоного кутка в АДРЕСА_1 , що перебуває у його користуванні з 2010р. відноситься до майна пайового фонду Об`єднання ЦМК СГ ТзОВ «Галичина». Первинні документи в т.ч. рішення зборів пайовиків об`єднання про виділ в рахунок майнового паю вказаного майна не збереглися.

Відповідно до довідки старости виконкому Шептицької міської ради Марії Саїв від 16.04.2024р. ОСОБА_1 з 2010р. по даний час користується нежитловою будівлею, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Із договору оренди землі від 26.03.2007р., встановлено, що такий укладено між Сілецькою сільською радою в особі голови Годісь Я.І. та ОСОБА_2 та його предметом є земельна ділянка несільськогосподарського призначення для обслуговування нежитлової будівлі в АДРЕСА_1 , площею 0,1180га.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).

Виходячи з вимог ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. А достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 1-3,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Беручи до уваги вище наведене, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 володів спірною нежитловою будівлею знаючи, хто є її власником, а саме про виділення саме її у вартість майнового паю ОСОБА_2 , а тому підстави для набуття права власності на вказане майно за набувальною давністю відсутні, так як позивач в розумінні статті 344 ЦК України не є добросовісним набувачем.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним за набувальною давністю права власності на нежитлову будівлю, що є у його користуванні, такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст.10, 12, 13, 18, 81, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Об`єднання ЦМК СГ ТзОВ «Галичина» та СГ ТзОВ «Галичина», з участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Головуючий: Т. В. Струс