Провадження №6/127/141/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого - судді Березовської О. А.,

за участі секретаря судового засідання Схабовської І. М.,

представника боржника адвоката Чуприни О. М.

боржника ОСОБА_1

представника стягувача адвоката Сінкевич Л. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця заяву боржника ОСОБА_2 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню у справі за заявою ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей,

У С Т А Н О В И В:

15.05.2025 заявник ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ Вінницького міського суду Вінницької області від 24.04.2025 у справі за № 127/11261/25 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10.04.2025 і до досягненні старшою дитиною повноліття. Вимоги заяви мотивує тим, що на час звернення з заявою про видачу судового наказу до суду ОСОБА_3 свідомо не зазначила, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.04.2024 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (справа № 127/4673/24). На час подання заяви рішення не скасоване та є таким, що виконується. Станом на 01.05.2025 заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, подала відзив на позовну заяву, в якому визнала позов повністю. Також нею визнано факт того, що спільні діти знаходяться на утриманні батька та мешкають разом з ним. Факт проживання дітей підтверджується також актом обстеження житлових умов №4 КК «Малі Хутори-Центр» від 27.11.2023.

В березні 2025 року після побачення з дітьми заявник відмовилась їх повернути та заявила, що діти будуть проживати з нею. Отже, між батьками існує спір щодо визначення місця проживання дітей.

Боржник вказує, що належним способом захисту за вказаних обставин є визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, бо нововиявлені обставини у цій справі відсутні.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.05.2025 заяву боржника прийнято до розгляду та призначено судове засідання на 12.06.2025 о 17-00.

10.06.2025 від представника стягувача адвоката Сінкевич Л. О. надійшли письмові пояснення, в яких вона зазначила, що заявник, ОСОБА_3 вважає подану заяву необґрунтованою та безпідставною, а отже такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого документа таким , що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом. Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально- правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо. При цьому, словосполучення "або з інших причин" стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу 1 книги п`ятої ЦК України.

Згідно зі статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. Аналіз вказаної норми СК України свідчить, що право на звернення до суду із вимогами про стягнення аліментів належить лише особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання.

Разом з тим, єдиною підставою, на яку посилається боржник, обґрунтовуючи свої вимоги, слугує те, що він має із заявником спір щодо визначення місця проживання дітей. Однак, на підтвердження вказаної обставини боржник не додає жодного доказу. Більше того, боржник визнає, що діти проживають разом з матір`ю, а матеріали справи за заявою про видачу судового наказу містять відповідь на адвокатський запит від Вінницького міського центру соціальних служб Вінницької міської ради від 28.03.2025 № 01-23/363, якою підтверджується факт проживання дітей разом з матір`ю з лютого 2025 року. Отже, у боржника, як у батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наявний обов`язок щодо їх утримання в силу приписів закону, будь- які обставини щодо припинення такого обов`язку на момент звернення до суду із цією заявою - відсутні. Факт перебування дітей на утриманні колишньої дружини та факт проживання дітей, на момент звернення з заявою, з матір`ю боржником визнається, тому відсутні підстави для застосування судом приписів ч. 2 ст. 432 ЦПК України.

Боржник не звернувся до суду з заявою про скасування судового наказу, розмір присуджених судом аліментів на утримання дітей не оспорював, отже боржником обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у задоволенні заяви, про що представник стягувача і просить суд.

У судовому засіданні представник заявника (боржника) ОСОБА_2 , адвокат Чуприна О. М., заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Додатково суду пояснила, що судом було винесено судовий наказ та стягнуто аліменти на утримання двох дітей. Наказне провадження є безспірним, однак заявниця ОСОБА_3 приховала відому їй обставину: стягнення з неї на користь ОСОБА_2 аліментів, тому просить скасувати судовий наказ. Окрім цього, в суд ОСОБА_3 поданий позов про припинення стягнення аліментів та між батьками існує спір про визначення місця проживання дітей. Діти фактично проживають з заявницею ОСОБА_3 , однак факт проживання дітей з заявницею не може бути підставою для стягнення аліментів, оскільки є рішення суду про стягнення аліментів на користь боржника від 03.04.2024.

Боржник ОСОБА_2 підтримав пояснення свого представника адвоката Чуприни О. М. Додатково додав, що за наявності виконавчого листа не може видаватися судовий наказ, оскільки є спір між батьками. Одна донька зареєстрована з ним, а друга з матір`ю. Станом на 10.04.2025 діти проживали з колишньою дружиною, десь з лютого 2025 року, а до того часу з березня 2022 року діти проживали з ним та були на його утримані. На час розгляду цієї заяви діти проживають з матір`ю. Боржник визнав, що у батька є обов`язок утримувати дітей, якщо діти проживають з матір`ю.

Представник стягувача ОСОБА_3 адвокат Сінкевич Л. О. заперечувала щодо задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України відсутні дві основні підстави для визнання судового наказу таким, шо не підлягає виконанню: матеріально-правова підстава відсутність обов`язку утримувати дітей та процесуально-правова - судовий наказ видано помилково. Відповідно до СК України батьки мають обов`язок утримувати неповнолітніх дітей. Аліменти сплачуються тому з батьків, з ким проживають діти. Дійсно між батьками існує спір щодо визначення місця проживання дітей, але з лютого 2025 року діти проживають разом з матір`ю.

Судовий наказ про стягнення аліментів є особливою формою судового рішення, яке не може бути скасоване. ОСОБА_2 не реалізував свої права: не звертався до суду з заявою про зменшення розміру аліментів чи з заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами. Спосіб захисту порушеного права боржником обрано невірно, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Заява про видачу судового наказу подавалася адвокатом, оскільки діти проживали з матір`ю на момент її подачі. Заявниця реалізувала своє право про стягнення аліментів в наказному порядку. ОСОБА_3 обрала спосіб захисту, який вважала оптимальним для себе. Боржник визнав, що у батька є обов`язок утримувати дітей, судовий наказ не міг видаватися якщо немає обов`язку. Після розлучення діти певний час проживали з боржником, бо у матері були проблеми, тому ОСОБА_3 визнала позов про стягнення з неї аліментів і не заперечувала щодо його задоволення; боржник хотів щоб усе було офіційно, тому звернувся до суду, хоча заявниця не заперечувала, що має утримувати дітей. Заявниця сплачувала аліменти на утримання дітей, заборгованість була відсутня. Коли ОСОБА_3 влаштувалась на роботу, дітей забрала жити до себе.

В ході розгляду справи боржник ОСОБА_2 змінив свою позицію щодо обов`язку утримувати дітей та повідомив суду, що він не зобов`язаний сплачувати аліменти; зобов`язаний утримувати дітей, якщо вони проживають з ним.

Учасники справи повідомили суду, що Вінницьким міським судом Вінницької області розглядається справа про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 .

Вислухавши пояснення заявника (боржника), його представника, представника стягувача, дослідивши письмові матеріали заяви, суд доходить до такого.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Ст. 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Статтею 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Отже, сімейним та процесуальним законодавством визначено, що право вимоги про стягнення аліментів на підставі судового наказу належить тому з батьків, з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 статті 173 ЦПК України, суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є помилка при його видачі або припинення обов`язку за правомірно виданим виконавчим документом.

При цьому подання заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспорюванням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24.06.2020 у справі № 520/1466/14-ц, від 09.09.2021 у справі № 824/67/20, від 09.06.2022 у справі № 2-118/2001.

Враховуючи імперативні приписи статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 432 ЦПК України, суд визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав.

Одними з характерних ознак наказного провадження є: спрощеність, на нього не поширюються принципи гласності, усності, безпосередності, змагальності; відсутність стадійності цивільного процесу; судовий наказ видається за відсутності сторін, та здійснюється лише на підставі безспірних письмових доказів, поданих заявником.

Видаючи судовий наказ суд врахував, що згідно з відповіддю Вінницького міського центру соціальної служби Вінницької міської ради від 28.03.2025 №01-23/363, наданої на адвокатський запит №14/25 від 26.03.2025, фахівцем Вінницького міського центру соціальної служби встановлено, що ОСОБА_3 разом із дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Отже, заявник відповідно до статей 161 ЦПК України, ст. 183 СК України мала право звертатися до суду з заявою про видачу судового наказу.

В судовому засіданні цей факт боржником ОСОБА_3 не оспорюється та не спростовується. Боржник підтвердив, що на час звернення ОСОБА_3 до суду з заявою про видачу судового наказу діти проживали разом з нею.

Крім того, боржником не зазначено фактичних обставин, з яких можливо було б зробити висновок про припинення його обов`язку щодо утримання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

З пояснень сторін вбачається, що між батьками існує спір про визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який, на думку суду, не свідчить про припинення обов`язку батька утримувати дітей, які проживають на час вирішення цього спору з матір`ю.

Законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Матеріали справи не містять доказів того, що у визначеному законом порядку ОСОБА_2 звільнено від сплати аліментів за судовим наказом від 24.04.2025, виданим Вінницьким міським судом Вінницької області.

На думку суду, не є підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню наявність рішення суду від 03.04.2024 про стягнення з ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітніх дітей на користь ОСОБА_2 (а. с. 21-22) та виконання цього рішення ОСОБА_3 у січні, лютому та березні 2025 (а. с. 24).

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати аліментів чи звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів за рахунок яких утримується дитина. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 186/126/21 (провадження № 61-1949св23).

Отже, у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, а саме проживання дітей з матір`ю, ОСОБА_3 може реалізувати своє право на звільнення від сплати аліментів чи звільнення від заборгованості зі сплати аліментів, стягнутих на підставі рішення суду від 03.04.2024.

У разі визначення судом місця проживання дітей з боржником ОСОБА_2 він також має право на звернення до суду з позовом про звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів у визначеному судовим наказом розмірі або на зменшення розміру аліментів, відповідно до ч. 7 ст. 170 ЦПК України.

Суд звертає увагу, що боржником не заперечується той факт, що на час видання Вінницьким міським судом Вінницької області судового наказу від 24.04.2025 діти, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проживали з заявницею ОСОБА_3 та продовжують проживати з нею на час розгляду судом заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Отже, судом не встановлено відсутності у боржника ОСОБА_2 обов`язку з утримання дітей чи допущення судом помилки при видачі судового наказу, відповідно відсутні підстави для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання судового наказу, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 24.04.2025 (справа №127/11261/25, провадження 2-н/127/1458/25) таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 160, 161, 173, 353, 432 ЦПК України, статтями 180, 183, 197 СК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 24.04.2025 у справі №127/11261/25 (провадження 2-н/127/1458/25) щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10.04.2025 і до досягненні старшою дитиною повноліття, таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Копію ухвалив надіслати учасникам справи.

Ухвала суду складена 22.09.2025.

Суддя Олена БЕРЕЗОВСЬКА