Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/1729/23
Провадження № 2/945/209/25
Рішення

Іменем України

17 вересня 2025 року

Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Шаронової Н.О., за участю: секретаря судового засідання Карабут В.В.; представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про стягнення в солідарному порядку боргу, -

встановив:

09 серпня 2023 року позивач ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що 01 вересня 2017 року відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача у борг 755060 грн. 00 коп., що на день передачі грошових коштів було еквівалентно 26700 доларів США, про що між ними укладено договір позики, який підписано обома сторонами.

Підписавши вказаний договір позики, відповідач ОСОБА_4 у повному обсязі підтвердив отримання від позивача ОСОБА_1 грошових коштів.

Крім цього, отримання коштів відповідачем від позивача підтверджується договором поруки, укладеним між позивачем ОСОБА_1 і дружиною відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , а також заявою ОСОБА_5 , у якій вона зазначає, що отримання позики здійснюється в інтересах їхньої сім`ї.

Згідно з п.п. б) п. 2, укладеного між сторонами договору позики, відповідач зобов`язався в повному обсязі повернути позивачеві отримані грошові кошти, своєчасно, не пізніше 01 вересня 2020 року.

28 вересня 2021 року відповідач провів частковий розрахунок, і передав у власність позивача авто КАМАЗ, вартість якого на момент передачі, сторонами узгоджено у розмірі 9000 доларів США.

Станом на 08 серпня 2023 року відповідач ОСОБА_4 своїх зобов`язань за договором позики по поверненню грошових коштів не виконав, чим змусив позивача звернутися до суду.

У зв`язку з викладеним вище позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у національній валюті у розмірі 647112 грн., що еквівалентно 17700 доларів США.

Оскільки позовна заява ОСОБА_1 не відповідала вимогам п. п. 4) ч. 3 ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ухвалою суду від 23 серпня 2023 року позовну заяву залишено без руху, і позивачу надано десятидений строк для усунення недоліків, який рахувався з дня отримання позивачем копії вказаної ухвали.

05 вересня 2023 року, на виконання ухвали суду від 23 серпня 2023 року про залишення позовної заяви без руху, на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області від позивача ОСОБА_1 надійшов новий текст позовної заяви з додатками до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про солідарне стягнення боргу, у якому позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість в розмірі 647112 грн., по 323556 грн. з кожного, а саме - 17700 доларів США.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про солідарне стягнення боргу. Постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, справу призначено до рогляду по суті у судовому засіданні.

22 листопада 2023 року на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області від ОСОБА_6 - представника відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача заперечувала проти вимог позивача, вказуючи на те, що відповідач вважає вимоги позивача безпідставними та необгрунтованими, оскільки відповідач ОСОБА_4 дійсно звертався до позивача ОСОБА_1 з проханням про надання фінансової підтримки у розмірі 11000 доларів США, і отримав від позивача саме такий розмір грошових коштів, який поступово, частинами, повертав позивачеві. Представник відповідача ОСОБА_5 вказував на те, що позивач ОСОБА_1 постійно відмовляв відповідачу ОСОБА_4 в надані підтверджуючих документів про часткове повернення йому грошових коштів, при цьому, під тиском змушував ОСОБА_4 переписувати розписки на інші суми. Водночас, ОСОБА_5 взагалі не отримувала від ОСОБА_1 ніяких грошових коштів, у зв`язку з чим не є належним відповідачем у цій справі. Також представник відповідача зазначив, що при передачі відповідачами у власність позивача авто КАМАЗ, в рахунок погашення боргу, вони усно визначили вартість авто у розмірі 15000 доларів США. Посилаючись на викладене вище, представник відповідача ОСОБА_5 просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову.

28 січня 2025 року ОСОБА_2 - представник позивача ОСОБА_1 сформував в системі «Електронний суд» заяву про зміну предмета позову, у якій вказував на те, що відповідач ОСОБА_5 своєю письмовою заявою від 01 вересня 2018 року надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 укладати в інтересах сім`ї з ОСОБА_1 договір позики, у зв`язку з чим, на підставі статті 65 Сімейного кодексу України, цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя ОСОБА_7 .Посилаючись на вказане вище, представник позивача просив суд стягнути з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку заборгованість за договором позики від 01.09.2018 у гривні у розмірі, що еквівалентно 17700 доларів США, за курсом Національного банку України, станом на день ухвалення рішення.

25 лютого 2025 року ОСОБА_6 - представник відповідача ОСОБА_5 сформувала в системі «Електронний суд» заперечення проти заяви позивача про зміну предмета позову, які за змістом є аналогічними запереченням проти позову, що викладені відповідачем у відзиві, поданому до суду 22 листопада 2023 року.

Відповідно до п. 2) ч. 2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у пункті 4.14 постанови від 09 липня 2020 року в справі № 922/404/19 вказав, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Заява представника позивача про зміну предмета позову у цивільній справі № 945/1729/23, подана в межах процесуального строку, відповідає приписам статей 175, 177 ЦПК України та не тягне зміну предметної, суб`єктної, інстанційної та територіальної юрисдикції.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про прийняття заяви про зміну предмета позову до розгляду.

У судове засідання 11.09.2025 позивач ОСОБА_1 не з`явився, при цьому у судовому засіданні 06.06.2025 позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві та у заяві про зміну предмета позову.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні 11.09.2025 підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_8 , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання 11.09.2025 не з`явився без повідомлення причин.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, при цьому у судовому засіданні 06.06.2025 відповідач ОСОБА_5 та їхній з відповідачем ОСОБА_8 представник - ОСОБА_9 заперечували проти позову в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність та необгрунтованість; вказували на те, що відповідачі зверталися до позивача в 2011 році з проханням про надання фінансової підтримки, яку позивач надавав відповідачеві ОСОБА_8 , при цьому ОСОБА_8 повернуто позивачу грошову суму, яку позивач йому надавав. Водночас відповідач ОСОБА_5 жодних договорів позики з позивачем не укладала, гроші від позивача не отримувала.

Суд заслухав у судовому засіданні 06.06.2025 позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_5 та представника відповідачів ОСОБА_9 , а також у судовому засіданні 11.09.2025 представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , дослідив матеріали справи, оглянув оригінали Договору позики від 01.09.2018, Договору поруки від 01.09.2018 та Заяви від 01.09.2018, і встановив таке:

01 вересня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_4 укладено Договір позики, відповідно до умов п. 1 якого відповідач ОСОБА_4 отримав, а позивач ОСОБА_1 передав у власність відповідачу ОСОБА_4 гроші у сумі 755060 (сімсот п`ятдесят п`ять тисяч шістдесят гривень), що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 26700 (двадцять шість сімсот) доларів США, за офіційним курсом Національного банку України на дату укладення даного Договору (1 долар США складає 28, 2794 гривень).

Також п. 1 Договору позики позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_4 узгоджено, що у разі, якщо на день повернення позики (повністю або частково) офіційний курс НБУ долара США по відношенню до гривні змінюється (збільшується або зменшується), позивач проводить перерахунок позики у гривнях, яка повертається (збільшує або зменшує її розмір у гривнях) пропорційно зміні офіційного курсу НБУ долара США по відношенню до гривні відносно курсу станом на день укладання цього договору, та повертає суму позики у гривнях з урахуванням еквіваленту у доларах США, визначеного у цьому пункті договору.

Згідно з п. 1.1. Договору позики ОСОБА_4 підтвердив, що підписуючи даний Договір позики, ним отримано від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 755060 (сімсот п`ятдесят п`ять тисяч шістдесят гривень), що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 26700 (двадцять шість сімсот) доларів США, за офіційним курсом Національного банку України, на дату укладення даного Договору в повному обсязі.

Відповідно до п.п. б) п. 1.2. Договору позики остаточний рахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 (першого) вересня 2020 (дві тисячі двадцятого) року (а. с. 6, 7).

Водночас, 01 вересня 2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 укладено Договір поруки, за умовами якого ОСОБА_5 поручилася перед ОСОБА_1 за виконання ОСОБА_4 зобов`язань, зазначених в п.1.2. Договору позики від 01 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .

Згідно з п. 1.4 Договору поруки, у разі порушення Позичальником Основного зобов`язання, визначених Основним Договором, Поручитель і Позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов`язань Позичальника в повному обсязі (а. с. 8, 9, 10)

Також 01 вересня 2018 року відповідачем ОСОБА_5 надано згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 на отримання від ОСОБА_1 позики у розмірі та на умовах на його розсуд, а також підтверджено, що отримання позики здійснюється в інтересах сім`ї на умовах, які вони з чоловіком попередньо обговорили і вважають вигідними для них; отримання позики відповідає їхнім з чоловіком спільному волевиявленню, про що 01 вересня 2018 року ОСОБА_5 надала письмову заяву ОСОБА_1 (а. с. 11).

До позовної заяви позивачем додано копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , що укладений між відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , яка змінила дошлюбне прізвище ОСОБА_10 на ОСОБА_7 , укладаючи 28 грудня 1991 року шлюб із ОСОБА_4 (а. с. 12).

Грошове зобов`язання відповідача ОСОБА_4 перед позивачем ОСОБА_1 виникло з Договору позики, який укладений між ними 01 вересня 2018 року, відповідно до ст. 207, ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, і не спростовано відповідачами, що 01 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача у борг 755060 грн. 00 коп., що на день передачі грошових коштів було еквівалентно 26700 доларів США, про що між ними укладено Договір позики, який підписано обома сторонами.

Підписавши вказаний договір позики відповідач ОСОБА_4 у повному обсязі підтвердив отримання від позивача ОСОБА_1 грошових коштів у зазначенму розмірі.

Крім цього, отримання коштів відповідачем від позивача підтверджується договором поруки, укладеним між позивачем ОСОБА_1 і дружиною відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , а також заявою ОСОБА_5 , у якій вона зазначає, що отримання позики здійснюється в інтересах їхньої сім`ї.

28 вересня 2021 року відповідач провів частковий розрахунок, і передав у власність позивача авто КАМАЗ, вартість якого на момент передачі, сторонами узгоджено у розмірі 9000 доларів США. Відповідачами не доведено, що в рахунок погашення заборгованості за Договором позики від 01.09.2018 було передано коштів на більшу суму.

При цьому, решту отриманих грошових коштів за Договором позики від 01 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_4 у добровільному порядку позивачеві ОСОБА_1 не повернув. Посилання відповідача ОСОБА_5 щодо повернення позивачеві в повному обсязі суми отриманих грошових коштів, не знайшли свого підтвердження доказами.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки відповідачем ОСОБА_4 за Договором позики від 01 вересня 2018 року зобов`язання в частині повернення суми позики у повному обсязі не виконані, з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за вказаним вище Договором позики від 01 вересня 2018 року та Договором поруки від 01 вересня 2018 року підлягає стягненню в солідарному порядку.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. ст. 193, 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно - правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відтак, у справі встановлено, що відповідачі договірні зобов`язання за договорами позики та поруки не виконали, а тому з відповідачів на користь позивача належить стягнути в солідарному порядку суму неповернутих грошових коштів, переданих за договором позики, у гривнях у розмірі 728801 грн. 04 коп. (еквівалент суми боргу в національній валюті за курсом Національного банку України (41,1752*17700) станом на день ухвалення судового рішення 17 вересня 2025 року, тобто 17700 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Виходячи із заявлених позовних вимог суд обмежений визначеними позивачем вимогами про стягнення з відповідачів у солідарному порядку суми заборгованості у гривні у розмірі еквівалентному 17700 доларів США за курсом Національного банку України, станом на час ухвалення рішення.

Відповідачами не надано суду доказів на підтвердження того, що Договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідачі не подавали, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Отже, пред`явлений позов про стягнення боргу за договорами позики та поруки є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідачів на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 6471 грн. 12 коп., сплачений позивачем при поданні позову за квитанцією № 0.0..1 від 07 серпня 2023 року.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, -

вирішив:

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Улянівка, Миколаївського району Миколаївської області (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 ) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Сандагоу, Чугуєвського району Приморського краю (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Донецьк (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_7 ) заборгованість за Договором позики від 01 вересня 2018 року у гривні у розмірі еквівалентному 17700 доларів США за курсом Національного банку України, станом на час ухвалення рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Улянівка, Миколаївського району Миколаївської області (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Донецьк (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_7 ) судовий збір у розмірі 3235 грн. 56 коп., сплачений позивачем при поданні позову за квитанцією № 0.0..1 від 07 серпня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Сандагоу, Чугуєвського району Приморського краю (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Донецьк (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_7 ) судовий збір у розмірі 3235 грн. 56 коп., сплачений позивачем при поданні позову за квитанцією № 0.0..1 від 07 серпня 2023 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя Н. О. Шаронова