КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/13639/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Іванківського районного суду Київської області у складі судді Гончарука О. П.

від 28 травня 2025 року

у цивільній справі № 366/342/25 Іванківського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики б/н, укладеного між позивачем та відповідачем 01.07.2019, в розмірі 50 000 доларів США або 2 075 000 грн. Зобов`язати ОСОБА_2 передати у власність ОСОБА_1 житловий будинок (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 220) загальною площею 99.2 кв. м з надвірними будівлями, який розташований на приватизованій земельній ділянці розміром 0,15 га (кадастровий номер :01:015:0237) та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром 0,0911 га (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 220, кадастровий номер: :01:015:0306), що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 шляхом укладання договору купівлі-продажу або дарування на вибір ОСОБА_1 , вартість будинку для добровільної передачі майна у власність ОСОБА_1 для часткового погашення боргу за договором позики складає 5 336 доларів США, що еквівалентно 221 444 грн, вартість земельної ділянки для добровільної передачі майна у власність ОСОБА_1 для часткового погашення боргу за договором позики складає 1 344 долари США, що еквівалентно 55 760 грн.

Одночасно з позовом ОСОБА_1 подана заява про його забезпечення, в якій він просив накласти арешт на все майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_2 посилаючись на те, що відповідач уникає виконання зобов`язань за договором позики і може передати право власності на належне їй майно третім особам для неможливості стягнення боргу.

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 28 травня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_2 .

Апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала суду була постановлена 28.05.2025, а 13.06.2025 відповідач передав право власності шляхом укладення договору дарування (серія та номер: 698, виданий 13.06.2025 приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю. І.) своєму співмешканцю ОСОБА_3 для уникнення реального повернення боргу: на будинок (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 220), що підтверджується копією витягу «Інформації з ДРРП» № 432789641 від 25.06.2025 доданої до апеляційної скарги; 13.06.2025 на земельну ділянку (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 220, кадастровий номер :01:015:0237) на якій розташований будинок, що підтверджується копією витягу «Інформації з ДРРП» №432795263 від 25.06.2025 доданої до апеляційної скарги.

В той же час решта майна залишилась у власності відповідача, а саме земельна ділянка розміром 0,0911 га (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 220, кадастровий номер: :01:015:0306), що підтверджується копією витягу «Інформації з ДРРП» №432792548 від 25.06.2025 доданої до апеляційної скарги. Ці нові обставини та відповідні докази (витяги з ДРРП) не могли бути подані до суду першої інстанції, оскільки виникли після розгляду заяви про забезпечення позову.

Апелянт стверджує, що суд розглянув іншу заяву про забезпечення позову, ніж та, що була подана 26.05.2025, оскільки в ухвалі містяться підстави та спосіб забезпечення, вказані в його першій заяві. Апелянт зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження. Хоча заява була подана 26.05.2025, а ухвала постановлена 28.05.2025, її реєстрація та відправлення відбулися лише 11.06.2025, що, на думку апелянта, свідчить про порушення судом встановлених строків. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував розмір суми боргу, який становить понад 2 000 000,00 грн, що є суттєвою підставою для забезпечення позову.

Правом подачу відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались, в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, причин неявки не повідомили. Про дату й час судового засідання повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник вказував, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в подальшому виконання рішення суду, оскільки відповідач уникає виконання зобов`язань за договором позики і може передати право власності на належне їй майно третім особам для неможливості стягнення боргу.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві щодо застосовування заходів забезпечення позову, зазначених заявником, не встановлено реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 3 ст. 151 ЦПК України. Тобто, припущення заявника, що не накладення арешту на майно може значно ускладнити виконання рішення суду, не доведене.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

З виділених матеріалів справи вбачається, що в провадженні Іванківського районного суду Київської області перебуває позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Отже між сторонами існує спір щодо виконання зобов`язання відповідача, шляхом повернення грошових кошів позивачу, розмір яких є значним.

Суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні заяви, зазначивши, що позивач не довів наявність реальної небезпеки утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт вказував на те, що після постановлення 28.05.2025 оскаржуваної ухвали суду про відмову у забезпеченні даного позову шляхом накладення арешту на майно та на грошові кошти відповідачки, 13.06.2025 відповідач передала право власності шляхом укладення договору дарування (серія та номер: 698, виданий 13.06.2025 приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю. І.) своєму співмешканцю ОСОБА_3 для уникнення реального повернення боргу: на будинок (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:220), що підтверджується копією витягу «Інформації з ДРРП» № 432789641 від 25.06.2025 доданої до апеляційної скарги; 13.06.2025 на земельну ділянку (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 220, кадастровий номер :01:015:0237) на якій розташований будинок, що підтверджується копією витягу «Інформації з ДРРП» №432795263 від 25.06.2025 доданої до апеляційної скарги.

Ці обставини є прямим доказом наявності ризику, що може утруднити виконання судового рішення.

В заяві про забезпечення позову позивач просив накласти арешт на все майно та грошові кошти, що належать відповідачу. Однак, згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами. Співмірність передбачає не лише пропорційність між ціною позову і вартістю майна, а й збалансованість інтересів обох сторін.

З наявних у матеріалах справи витягів з ДРРП, колегія суддів встановила, що частина майна відповідача (житловий будинок та одна із земельних ділянок) вже була відчужена. Таким чином, відсутні підстави для накладення арешту на це майно, оскільки воно вже не належить ОСОБА_2 . Натомість, у її власності залишилася земельна ділянка розміром 0,0911 га (Реєстраційний номер: 220, кадастровий номер: :01:015:0306), що підтверджується витягом №432792548.

За цих обставин, накладення арешту на конкретну земельну ділянку та грошові кошти відповідача в межах ціни позову 2 075 000 грн є обґрунтованим і відповідає принципу співмірності. Цей захід забезпечує ефективний захист прав позивача, оскільки дає змогу розраховувати на реальне виконання судового рішення, і водночас не призводить до необґрунтованого втручання у права відповідача.

Такий підхід повністю узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що наголошують на необхідності обмеження арешту розміром ціни позову та можливих судових витрат (постанови від 02.08.2019 у справі № 915/538/19 та від 06.11.2018 у справі № 923/560/17).

Оскільки порушення норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали, така ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 376 ЦПК України із постановленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на земельну ділянку розміром 0,0911 га з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 220, кадастровий номер: :01:015:0306) та на грошові кошти ОСОБА_2 в межах ціни позову 2 075 000 грн.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України відсутні, адже апеляційним судом не ухвалюється рішення по суті спору.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Іванківського районного суду Київської області від 28 травня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на земельну ділянку розміром 0,0911 га (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 220, кадастровий номер: :01:015:0306), що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та на грошові кошти ОСОБА_2 в межах ціни позову 2 075 000 грн.

У решті вимог заяви відмовити.

Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1

Боржник: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2

Строк пред`явлення постанови до виконання - 18 вересня 2028 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 вересня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов