17.09.2025 Справа № 756/1607/25
Справа № 756/1607/25
Провадження №2/756/2437/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Діденка Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Павлишина О.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки і піклування - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, про встановлення факту самостійного виховання дітей і стягнення аліментів,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій позивач просить:встановити факт самостійного виховання нею неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів (заробітку), але не менше 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є матір`ю неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьком дітей є відповідач ОСОБА_2 . Також, у сторін є спільна повнолітня дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після початку повномасштабної війни позивачка разом із дітьми виїхала з м. Енергодар, проживали спочатку у м. Славутич, зараз у м. Київ. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.10.2024 р. шлюб між сторонами розірвано. Позивачка є військовослужбовцем, проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . Після початку повномасштабної війни Відповідач не зв`язок не виходив, не відомо, чи залишився він на тимчасово окупованій території, або кудись виїхав. Участі у вихованні і утриманні дітей він не приймає, це одноосібно робить Позивачка. Їх спільна дочка ОСОБА_5 вже стала повнолітньою, Маргарита і Єлизавета навчаються у ліцеї № 29 Оболонського району міста Києва, батько не приділяє увагу навчанню дітей. Встановлення факту самостійного виховання дітей необхідно Позивачці для звільнення з військової служби. Крім того, оскільки Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дітей, просить стягнути з нього аліменти у розмірі 1/3 частини його доходів (заробітку).

Ухвалою суду від 04.03.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору -- Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, призначено підготовче засідання на 17.04.2025 року.

17.04.2025 року судом закрите підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті на 10.06.2025 року.

Ухвалою суду від 10.06.2025 року відкладено судовий розгляд на 14.08.2025 року, зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації надати акт обстеження умов проживання дітей.

04.08.2025 року від Позивача надійшло клопотання про доручення додаткових доказів.

06.08.2025 року від Службу у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов акт обстеження умов проживання дітей.

В судовому засіданні позивачка підтримала позов з викладених у ньому підстав, пояснила, що відповідач не приймає участі у вихованні і утриманні дітей, і взагалі на зв`язок не виходить. Вона з 1998 року проходить військову службу, на даний час у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, і майже не бачить дітей через військову службу, допомагає старша дочка, а Відповідач не приймає участі у вихованні дітей. Тому, має намір звільнитись із військової служби, і для цього їй необхідно підтвердити факт самостійного виховання дітей.

Відповідач в судове засідання не прибув, його місце проживання зареєстроване в м. Енергодар на тимчасово окупованій території України, тому він викликався шляхом опублікування оголошення на сайті суду, і відповідно до статті 12-1 Закону України«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Представник третьої особи - Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в судове засідання не прибув, повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, 17.04.2025 року подав заяву про відсутність заперечень проти позову.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім?ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не прибув, повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, надав заяву про розгляду справи без участі, просить прийняти рішення в інтересах дітей.

Після дослідження доказів у справі суд перейшов до стадії ухвалення рішення.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, вислухавши свідка, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини.

Під час розгляду справи встановлено, що 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом рф, який триває і тепер.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.

Сторони є батьками неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також повнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серія НОМЕР_2 , серія НОМЕР_3 , серія НОМЕР_4 .

Згідно з довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, Позивачка і діти взяті на облік 30.01.2023 р., як внутрішньо переміщені особи з м. Енергодар Запорізької області з місцем проживання у місті Києві.

Відповідно до довідок ліцею № 29 Оболонського району м. Києва від 25.11.2024 р. та характеристик, ОСОБА_6 навчається у вказаному ліцеї з 01.09.2024 року, а ОСОБА_7 - з 7 класу, мати приділяє увагу навчанню і вихованню дітей.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.10.2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_5 Національної гвардії України від 17.07.2024 р. № 42/10/1-351, штаб-сержант ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_5 за контрактом з 22.06.1998 року на різних посадах, наказом від 06.10.2022 р. переміщена до військової частини НОМЕР_1 .

У довідці Військової частини НОМЕР_1 від 16.07.2025 року вказано, що ОСОБА_1 проходить військову службу у вказаній військовій частині з 11.10.2022 року по теперішній час.

Згідно з договором про надання послуг і копіями квитанцій, ОСОБА_1 оплачує послуги додаткового навчання з англійської мови для дочки ОСОБА_8 .

Згідно з довідкою Державного університету інформаційно-комунікаційних технологій від 18.06.2025 р. № 481, ОСОБА_5 є здобувачем вищої освіти першого рівня другого курсу денної форми навчання з фінансуванням за рахунок коштів фізичної особи. Відповідно до наданих квитанцій, ОСОБА_1 здійснює оплату за навчання дочки ОСОБА_9 .

Відповідно до наданими суду декларацією з сімейним лікарем, та медичними висновками про непрацездатність, у грудні 2024 року, а також у вісім разів у 2025 році ОСОБА_1 здійснювала догляд за хворою дитиною.

Згідно з Актом обстеження умов проживання Служби у справах дітей та сім?ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.08.2025 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 проживають за адресою: АДРЕСА_1 на умовах оренди. Діти повідомили, що з кінця 2019 року зв`язок із батьком не підтримують місце його знаходження їм невідомо.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка неповнолітня ОСОБА_3 суду пояснила, що з батьком не спілкується вже тривалий час, його місцезнаходження їй невідомо, матеріально він не допомагає, вихованням і утриманням займається мати.

Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України, частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України відповідно до статті 65 Конституції України, статті 1 Закону № 2232-XII, статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-XII).

Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII) організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Згідно з п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану - військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Оцінка доказів і мотиви суду.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Такі висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23) та інших.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) виснувала, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

У цій справі заявниця просить, зокрема встановити факт самостійного виховання дітей. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу - матері, яка самостійно виховує дитину, і можливістю у зв`язку з цим звільнитися з військової служби.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), в якій розглядалася заява батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідного заявнику для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації, зробила такий висновок: «Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить заявник не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. За установлених обставин факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим така заява має бути залишена без розгляду».

Однак, 12 лютого 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду своєю ухвалою передала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 127/3622/24 для уточнення висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), за яким факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) взагалі не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим такі заяви слід залишати без розгляду.

19 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою (провадження № 14-25цс25) повернула справу № 127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що Висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювались положення Закону № 3633-IX, який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону № 2232-ХІІ викладено в новій редакції.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що наведений нею у постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 726/2166/19 та від 13 липня 2023 року в справі № 922/5158/21).

З урахування вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.04.2025 р. у справі № 127/3622/24 зазначено, що диспозиція частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду. Колегія суддів вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Отже, у цій справі, суд зазначає, що у статті 26 Закону № 2232-XII встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.

Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та підпункт «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII викладено в такій редакції: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Зміненою частиною дванадцятою статті 26 Закону № 2232-XII, зокрема, передбачено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.

Таким чином, у цій справі суду слід встановити, чи підтверджується належними і допустимими доказами факт самостійного виховання Позивачкою дітей, що має юридичне значення для вирішення питання про наявність підстав для звільнення Позивачки з військової служби.

На переконання суду, наданими Позивачкою доказами у їх сукупності і взаємозв`язку в достатній мірі доведено, що вона самостійно займається вихованням дітей - ОСОБА_10 і ОСОБА_8 , водночас Відповідач участі у вихованні і утриманні дітей не приймає. Вочевидь, така ситуація не впливає позитивно на розвиток дітей, які можуть залишатись без батьківського піклування. З цих підстав, виходячи з інтересів дітей і фактичних обставин справи, слід задовольнити заяву в частині встановлення факту.

Крім того, оскільки Відповідач зобов`язаний приймати учать в утриманні дітей, слід задовольнити позовні вимоги в частині стягнення аліментів. Визначений Позивачкою розмір аліментів не є надмірним.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 77-81, 89, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки і піклування - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, про встановлення факту самостійного виховання дітей і стягнення аліментів - задовольнити повністю.

Встановити факт самостійного виховання ОСОБА_1 дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно, в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів (заробітку), але не менше 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.02.2025 року і до досягнення дітьми повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Рішення складене і оголошене 17.09.2025 р.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Суддя Є.В. Діденко