Справа № 242/1183/15
Провадження № 2-в/0203/41/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

15 вересня 2025 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Кринюк М.С.

за участю представника позивача - Снайко Г.О.

представника відповідача - Яковлєва А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі, матеріали за заявою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про відновлення втраченого судового провадження у справі №242/1183/15-ц,-

УХВАЛИВ:

Відновити втрачені матеріали судового провадження у цивільній справі №242/1183/15-ц, провадження №2/242/1/16, за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа без самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель», про припинення зобов?язання, в частині наступних документів:

-позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за вих№22-6/105 від 23.03.2015 року (т.1, ас.61-63);

-кредитного договору №26-15-03/14 від 24.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель», з додатками №1 та №2 (т.4, а.с.86-97);

-договору поруки №9 від 25.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», Товариством з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» та ОСОБА_1 , з додатком №1 (т.4, а.с.106-114);

-додаткового договору №1 від 13.02.2014 року до кредитного договору №26-15-03/14 від 24.01.2014 року (т.4, а.с.98-99);

-додаткового договору №2 від 15.04.2014 року до кредитного договору №26-15-03/14 від 24.01.2014 року (т.4, а.с.100-101);

-додаткового договору №3 від 14.05.2014 року до кредитного договору №26-15-03/14 від 24.01.2014 року (т.4, а.с.102);

-додаткового договору №4 від 23.05.2014 року до кредитного договору №26-15-03/14 від 24.01.2014 року (т.4, а.с.103-104);

-додаткового договору №5 від 15.01.2015 року до кредитного договору №26-15-03/14 від 24.01.2014 року (т.4, а.с.105);

-заяви Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за вих.№22-6/278 від 03.08.2015 року про уточнення позовних вимог (т.1, а.с.90);

-розрахунку заборгованості по кредитному договору №26-15-03/14 від 24.01.2014 року станом на 20.03.2015 року (т.1, а.с.91-95);

-банківських виписок по рахункам № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 , № НОМЕР_7 (Т.4, а.с.211-222);

-платіжного доручення №1 від 27.01.2014 року про перерахування кредитних коштів (т.4, а.с.223);

-вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за вих.№19-14/3-1018 від 29.12.2014 ркоу на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» про дост рокове погашення заборгованості (т.5, а.с.26);

-вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за вих.№22-6/12 від 03.02.2015 року на адресу ОСОБА_1 про дост рокове погашення заборгованості (т.5, а.с.27);

-розрахунку заборгованості по кредитному договору №26-15-03/14 від 24.01.2014 року станом на 03.02.2015 року (т.5, а.с.27 зв. 29);

-опис вкладення до поштового відправлення та накладної щодо направлення вимоги ОСОБА_1 (т.5, а.с.29 зв., 30);

-зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа без самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель», про припинення зобов?язання від 30.07.2015 року, з додатком №1 (т.4, а.с.182-185);

-апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за вих№22-6/57/313 від 05.02.2016 року на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27.01.2016 року у справі №242/1183/15-ц (т.1, а.с.96-98);

-апеляційної скарги ОСОБА_1 від 15.02.2016 року на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27.01.2016 року у справі №242/1183/15-ц (т.2, а.с.116-120);

-супровідного листа Донецького ДНІСЕ Міністерства юстиції України від 17.11.2017 року щодо направлення на адресу апеляційного суду Донецької області висновку судової економічної експертизи №427 від 17.11.2018 року (т.4, а.с.31);

-висновку судової еокномічної експертизи №427 від 17.11.2018 року з додатками (т.4, а.с.31 зв. 42);

-клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адовката Яковлєва Андрія Вікторовича від 13.02.2018 року про ознайомлення з висновком експерта та виклику експерта (т.2, а.с.107-108);

-клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адовката Яковлєва Андрія Вікторовича від 20.02.2018 року про призначення повторної експертизи (т.2, а.с.121-124);

-запереченння представника відповідача ОСОБА_1 адовката Яковлєва Андрія Вікторовича на апеляційну скаргу банку від 28.02.2017 року (т.2, а.с.125-133);

-пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адовката Яковлєва Андрія Вікторовича щодо доводів апеляційної скарги та вимог поручителя від 26.02.2018 року (т.2, а.с.134-142);

-касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 23.04.2018 року на постанову апеляційного суду Донецької області від 20.03.2018 року (т.1, а.с.106-109);

-відзиву відповідача ОСОБА_1 від 09.07.2018 року на касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 23.04.2018 року на постанову апеляційного суду Донецької області від 20.03.2018 року (т.2, а.с.103-106);

-касаційної скарги ОСОБА_1 від 20.04.2018 року на постанову апеляційного суду Донецької області від 20.03.2018 року та на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27.01.2016 року у справі №242/1183/15-ц (т.2, а.с.109-115);

-відзиву Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 18.06.2018 року на касаційну скаргу ОСОБА_1 від 20.04.2018 року на постанову апеляційного суду Донецької області від 20.03.2018 року та на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27.01.2016 року у справі №242/1183/15-ц (т.4, а.с.46-52);

-відзиву Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 18.06.2018 року на касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Донецької області від 20.03.2018 року та на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27.01.2016 року у справі №242/1183/15-ц (т.4, а.с.53-60);

-заяви ОСОБА_1 05 травня 2020 року про зупинення провадження по справі №242/1183/15-ц до вирішення справи №910/5774/20, що розглядається Госпаодарським судом м.Києва ((т.1, а.с.24-25);

-рішення Господарського суду м.Києва від 27.01.2022 року у справі №910/5774/20 (т.1, а.с.28-31);

-клопотання представника філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» від 09.02.2022 ркоу про поновлення провадження по справі №242/1183/15-ц (т.1, а.с.32);

-ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 01 квітня 2015 року про повернення заяви Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про забезпечення позову;

-ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 02 червня 2015 року про відкриття провадження по справі за позовною заявою ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості;

-ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року про повернення заяви Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про забезпечення позову;

-ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 04 серпня 2015 року про повернення заяви Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про забезпечення позову;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 30 вересня 2015 року про залишення без руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 02 червня 2015 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 03 листопада 2015 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 02 червня 2015 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 05 листопада 2015 року про закінчення підготовчих дій та призначення до розгляду в судовому засіданні справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 02 червня 2015 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 26 листопада 2015 року щодо відхилення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» та залишення без змін ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 02 червня 2015 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2015 року про відмову у прийняття апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 02 червня 2015 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 25 лютого 2016 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 03 березня 2016 року про закінчення підготовчих дій та призначення до розгляду в судовому засіданні справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 09 березня 2016 року про задоволення клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року; поновлення ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 10 березня 2016 року про закінчення підготовчих дій та призначення до розгляду в судовому засіданні справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» про стягнення заборгованості по кредитному договору;

-ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2016 року про відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року, зупинення виконання рішення апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження;

-ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2016 року про відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року, зупинення виконання рішення апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження;

-ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2016 року про призначення до судового розгляду справи за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 25 січня 2017 року про закінчення підготовчих дій та призначення до розгляду в судовому засіданні справи за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2017 року про задоволення клопотання ОСОБА_1 та відкладення розгляду справи 25 січня 2017 року;

-ухвали Верховного Суду України від 10 березня 2017 року про відмову у допуску до провадження Верховного Суду України справи за Позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель», про припинення зобов`язання, за заявою ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 15 березня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання голови ліквідаційної комісії ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» Умуханова Ю.А. про зупинення провадження у справі;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 15 березня 2017 року про часткове задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_4 та призначення у справі судово-економічної (судово-бухгалтерської) експертизи;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 23 січня 2018 року про поновлення провадження по справі та призначення її до розгляду в судовому засіданні;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 27 лютого 2018 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про її залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 27 лютого 2018 року про відмову у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про призначення повторної судової експертизи;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про відкриття провадження за її позовом та про її залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору;

-ухвали Верховного Суду від 30 квітня 2018 року про відкриття касаційного провадження у справі №242/1183/15-ц; зупинення виконання постанови апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року до закінчення касаційного провадження;

-ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 15 травня 2018 року про відмову в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про зупинення провадження по справі за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення;

-ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 15 травня 2018 року про задоволення заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання постанови Апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року у цивільній справі №242/1183/15-ц на один рік;

-ухвали Верховного Суду від 21 травня 2018 року про відкриття касаційного провадження у справі №242/1183/15-ц;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 13 червня 2018 року про залишення без руху апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 15 травня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду у цивільній справі №242/1183/15-ц;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 27 червня 2018 року про задоволення клопотання Публічного акціонерного товариства «Ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» про поновлення строку на апеляційне оскарження; поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 15 травня 2018 року у цивільній справі №242/1183/15-ц за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду; відкриття апеляційне провадження;

-ухвали апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2018 року про зупинення апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 15 травня 2018 року у цивільній справі №242/1183/15-ц за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду до розгляду касаційних скарг у даній справі по суті Верховним Судом;

-ухвали Донецького апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року про зупинення апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 15 травня 2018 року у цивільній справі №242/1183/15-ц за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду до розгляду касаційних скарг у даній справі по суті Верховним Судом;

-ухвали Верховного Суду від 04 лютого 2019 року про призначення до судового розгляду справи за касаційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року та касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року;

-ухвали Донецького апеляційного суду від 19 березня 2020 року про призначення справи до розгляду в судовому засіданні;

-ухвали Донецького апеляційного суду від 26 березня 2020 року про поновлення провадження по справі за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 15 травня 2018 року у цивільній справі №242/1183/15-ц за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду;

-ухвали Донецького апеляційного суду від 02 квітня 2020 року про скасування ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 15 травня 2018 року у цивільній справі №242/1183/15-ц за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду та закриття провадження по справі за заявою;

-ухвали Донецького апеляційного суду від 24 червня 2020 року про задоволення клопотання відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 та зупинення провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання до розгляду у Господарському суді міста Києва справи №910/5774/20.

-повного тексту рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року у справі №242/1183/15-ц, провадження №2/242/116, наступного змісту:

Справа № 242/1183/15-ц

провадження №2/242/1/16

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 р. м.Селидове

Селидівський міський суд Донецької області в складі

- головуючого судді Черкова В.Г.

- при секретарі Кідрон О.М.

- за участю представника позивача ПАТ «Державний ощадний банк» Мицак Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Селидове цивільну справу за позовом ПАТ «Державний ощадний банк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк» про припинення зобов`язання, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» по цивільній справі,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості, в якому зазначив, що відповідно до укладеного договору від 24.01.2014 року № 26-15-03/14 між АТ "Ощадбанк" та ТОВ "Дирекція адміністративних будівель" останній отримав кредит у розмірі 31 827 692,00 грн. з фіксованою процентною ставкою у розмірі 18,5% з кінцевим терміном повернення до 24.09.2015 року. В забезпечення зобов`язань за вказаним договором між АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов`язався відповідати перед банком за зобов`язаннями ТОВ "Дирекція адміністративних будівель". У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором ТОВ "Дирекція адміністративних будівель" станом на 20.03.2015 року має заборгованість у розмірі 42 417 250,63 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 31 827 692,00 грн.; заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам - 3 966 968,63 грн.; комісійна винагорода банку - 66 838,17 грн.; пеня за несплачене тіло кредиту - 1 758 495,67 грн.; пеня по несплаченим відсоткам - 442 351,61 грн.; пеня за несплачену комісію - 7 765,52 грн.; 3% річних по тілу кредиту - 153 197,24 грн.; 3% річних за несплаченими відсотками - 46 426,98 грн.; 3% річних по несплаченій комісії - 758,11 грн.; штрафні санкції - 1 821 076,04 грн.; інфляційне збільшення по несплаченим процентам - 568 508,47 грн.; інфляційне збільшення заборгованості по тілу кредиту - 1 736 057,16 грн. та інфляційне збільшення заборгованості по несплаченій комісії - 21 115,03 грн. У зв`язку з невиконанням зобов`язань ТОВ "Дирекція адміністративних будівель" перед банком просить стягнути з відповідача як поручителя суму заборгованості у розмірі 42 417 250,63 грн. та судові витрати.

Ухвалою Селидівського міського суду від 04 серпня 2015 року до участі у вказаній цивільній справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено ТОВ "Дирекція адміністративних будівель".

Відповідач ОСОБА_1 не погодився з позовними вимогами та подав зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що з березня 2014 на території Донецької області відбувались масові народні хвилювання, захоплення влади та адміністративних будівель, а з 14.04.2014 на підставі Указу Президента України від 14 квітня 2014 року "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"" розпочалась антитерористична операція, тому через втрату можливості здійснення господарської діяльності у м. Донецьку, як місто, що перебуває на окупованій території, неможливо виконати зобов`язання за кредитним договором та договором поруки, тому вважає, що порука на підставі ст. 607 ЦК України та висновку Донецької Торгово-промислової палати України від 28.11.2014 року є припиненої. Просить припинити (розірвати) зобов`язання за договором поруки.

Представник позивача-відповідача, що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримав вимоги первісної позовної заяви та просив її задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити через його необґрунтованість.

Відповідач-позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у її відсутності, доводи зустрічного позову підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. У задоволенні первісного позову просив відмовити.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, підтримав доводи зустрічного позову, просив його задовольнити та відмовити у задоволенні первісного позову.

Вислухавши пояснення представника позивача-відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази (ст. 11 ЦПК України) суд установив наступне.

Відповідно до укладеного договору від 24.01.2014 року № 26-15-03/14 між АТ "Ощадбанк" та ТОВ "Дирекція адміністративних будівель" останній отримав кредит у розмірі 31 827 692,00 грн. з фіксованою процентною ставкою у розмірі 18,5% з кінцевим терміном повернення до 24.09.2015 року.

Додатковим договором від 13.02.2014 року № 1 до укладеного кредитного договору внесено зміни, згідно яких у випадку порушення зобов`язань позичальника, встановлених пунктами пп. 5.3.5, 5.3.12-5.3.20, 5.3.24 цього договору, банк встановлює процентну ставку в розмірі 19,5% річних, починаючи з першого дня звітного місяця, що слідує за місяцем, в якому відбулося порушення зобов`язань позивальника.

Договором поруки від 25 січня 2014 року № 9, укладеного між АТ "Ощадбанк", ТОВ "Дирекція адміністративних будівель" та ОСОБА_1 передбачено, що останній безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання, у тому числі того, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Крім того, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.

На підставі ст. 544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Згідно з ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою ст. 617 ЦК України передбачено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Так, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Стаття 607 ЦК України наголошує, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Відповідно до вимог ст. 10 протягом дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

З висновку Донецької Торгово-промислової палати від 28 листопада 2014 № 2741/12.12-03 встановлено, що на підставі ч. 1 ст. 652 ЦК України, ст. 3, 11 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" Донецька торгово-промислово палата підтвердила ТОВ "Дирекція адміністративних будівель" настання суттєвих змін обставин за кредитним договором № 26-15-03/14 від 24.01.2014 року, пов`язаного з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вищевикладеного, суду надано всі необхідні докази, які свідчать про наявність настання змін обставин за укладеним кредитним договором для ТОВ "Дирекція адміністративних будівель", а оскільки договір поруки нерозривно пов`язаний із кредитним договором, то є підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання умов Договору.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки на підставі вищевикладених обставин відповідача звільнено від відповідальності за невиконання умов договору, що не є безумовною підставою для припинення поруки.

Таким чином, суд, оцінивши представлені в силу ст. 60 ЦПК України докази, вивчивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що у задоволенні первинного та зустрічного позовів слід відмовити на вищевказаних підставах.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні суд не стягує зі сторін судовий збір.

Керуючись ст.ст.213-218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк» про припинення зобов`язання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.Г. Черков

-повного тексту рішення апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року у справі №242/1183/15-ц, наступного змісту:

Головуючий в I інстанції Черков В.Г. Єдиний унікальний номер 242/1183/15-ц

Суддя доповідач Мальований Ю.М. Номер провадження 22-ц/775/613/2016

Категорія 27

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: судді Мальованого Ю.М.

суддів: Новосядлої В.М., Кішкіної І.В.

з участю секретаря: Ротар Я. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційні скарги сторін - публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» про стягнення заборгованості та за зустрічною позовної заявою ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року позивач публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (надалі ПАТ "Державний ощадний банк України") звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі договору поруки, в якому зазначив, що 24 січня 2014 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» був укладений кредитний договір № 26-15-03/14, до якого в подальшому вносились зміни та доповнення додатковими договорами № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року (далі - кредитний договір). Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692,00 грн. з кінцевим терміном його повернення не пізніше 24 вересня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 25 січня 2014 року був укладений договір поруки № 9, відповідно до якого останній поручився перед Банком за виконання ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань по кредитному договору.

Оскільки позичальником порушено зобов`язання з повернення кредиту, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з поручителя заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 54 290 481 грн. 42 коп. та складається з:

- заборгованості по тілу кредиту у розмірі 31 827 692,00 грн.,

- заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом в розмірі 3 966 968 грн. 63 коп.,

- пені за несплачене тіло кредиту в розмірі 7 020 645 грн. 31 коп.,

- пені по несплаченим процентам в розмірі 776 456 грн. 02коп.,

- пені за несплачену комісію в розмірі 13 274 грн. 77 коп.,

- трьох відсотків річних від суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 506 726 грн. 54 коп.,

- трьох відсотків річних по простроченим процентам в розмірі 90 117 грн. 98 коп.,

- трьох відсотків річних від суми заборгованості за комісії в розмірі 1494 грн. 25 коп.,

- штрафних санкцій за невиконання умов кредитного договору в розмірі 1 821 076 грн. 04 коп.,

- суми несплаченої комісійної винагороди банку в загальному розмірі 66 838 грн. 17 коп.,

- інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим процентам 1 911 337 грн. 48 коп.,

- інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту 6 287 854 грн. 23 коп.,

- інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії 38 002 грн.09 коп.

ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив припинити (розірвати) зобов`язання, що існує між ним та ПАТ «Державний ощадний банк України» на підставі договору поруки № 9 від 25 січня 2014 року, у зв`язку з неможливістю його виконання, пов`язаною з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Зазначив, що на території м. Донецька з 14 квітня 2014 року існує незакінчений збройний конфлікт, проводиться антитерористична операція, внаслідок чого проживання населення і провадження діяльності на території даного населеного пункту є неможливим. Вказані обставини перебували поза контролем сторін, за їх настання жодна із сторін не відповідає, з рештою вони призвели до неможливості виконання Кредитного зобов`язання. Вважає, що складові умов припинення договірних зобов`язань є наявними, тому є підстави для визнання припиненим зобов`язання за договором поруки.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ "Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання.

Не погодившись із вказаним рішенням ПАТ «Державний ощадний банк України» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , в іншій частині судове рішення залишити без змін. В обґрунтування скарги зазначив, що єдиним аргументом суду було посилання на Висновок Донецької торгово-промислової палати від 28 листопада 2014 року №2741/12-12-03, який видавався на звернення позичальника ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», а не відповідача ОСОБА_1 . Не враховано, що відповідачем було надано суду висновок Донецької торгово-промислової палати, а не сертифікат Торгово-промислової палати України, як того вимагає Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Крім того суд першої інстанції залишив поза увагою заяву банку про збільшення позовних вимог, яка з дотриманням ст. 31 ЦПК України була подана до канцелярії суду. Позивач вважає рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права.

Відповідач ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати рішення суду та задовольнити його зустрічну позовну заяву до ПАТ «Державний ощадний банк України» про припинення (розірвання) зобов`язання, що існує між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 на підставі договору поруки № 9 від 25 січня 2014 року, а в іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні первісного позову, оскільки внаслідок існування обставин, що унеможливлюють виконання кредитного договору, виникла як фізична, так і юридична неможливість виконання договірного зобов`язання за договором кредиту, що спричинило настання особливих наслідків за ст. 607 ЦК України. Крім того зазначив, що банк неправомірно збільшив обсяг відповідальності поручителя, безпідставно піднявши без згоди останнього процентну ставку з 17% до 19%, що є умовою припинення поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України. Грошові вимоги, а саме вимога про стягнення комісійної винагороди, вимоги позивача про стягнення неустойки, вимога про стягнення 3% річних та інфляційних втрат також вважає заявлено банком необґрунтовано і не підлягають стягненню.

Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 не з?явився.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ПАТ «Державний ощадний банк України» Мицак Ю.В., яка наполягала на доводах поданої позивачем апеляційної скарги, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог банку, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, представника ОСОБА_1 Яковлєва А.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги ПАТ «Державний ощадний банк України» та просив задовольнити апеляційну скаргу свого довірителя, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 24 січня 2014 року між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» було укладено кредитний договір № 26-15-03/14 (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692,00 грн. з кінцевим терміном його повернення до 24 вересня 2015 року (в редакції Додаткових договорів № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року) (а.с. 8-19, 20-21, 22-23, 24-25, 26).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 25 січня 2014 року був укладений договір поруки № 9. Пунктом 2.1. цього договору передбачено, що порукою забезпечуються зобов`язання боржника перед кредитором, що випливають з кредитного договору № 26-15-03/14 від 24 січня 2014 року, укладеного між ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» та ПАТ «Державний ощадний банк України», в тому числі, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кредитним договором (а.с. 27-35).

03 лютого 2015 року, у зв`язку з невиконанням ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань та недотримання умов, передбачених пунктами 2.1, 2.3, 2.6.3, 5.3.1, 5.3.2 кредитного договору, ПАТ "Державний ощадний банк України» надіслало поручителю ОСОБА_1 письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та здійснення платежів за нарахованими процентами за користування кредитом та інших платежів в десятиденний строк від дати отримання вимоги (а.с. 58).

24 березня 2015 року (згідно поштового штемпеля) банк пред`явив до поручителя позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованості по сплаті процентів за його користування, пені за несвоєчасне виконання зобов`язання та інфляційного збільшення заборгованості.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції відзначив, що відповідно ч. 1 ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Висновком Донецької торгово-промислової палати від 28 листопада 2014 року № 2741/12.12-03 підприємству ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» підтверджено настання суттєвих змін обставин за кредитним договором № 26-15-03/14 від 24 січня 2014 року, що пов`язано з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області.

Також відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд зазначив, що вимоги про припинення зобов`язання не підлягають задоволенню, оскільки зі зміною обставин його звільнено від відповідальності за невиконання умов договору, що, однак, не є безумовною підставою для припинення поруки.

Проте погодитись із такими висновками не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

До обставин непереборної сили відносять, як правило, стихійні природні явища (землетрус, повінь, шторм тощо), а також суспільні явища (воєнні дії, страйки, введення мораторію та інше).

Відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405 на території Донецької та Луганської областей проходить антитерористична операція. Ця операція відбувається на підставі Закону України "Про боротьбу з тероризмом" від 20 березня 2003 року № 638-IV і полягає у вжитті скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (стаття 1).

Для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, які провадять діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з цієї зони під час її проведення, Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 2 вересня 2014 року № 1669-VII запроваджено ряд заходів. Водночас у цьому законі визначено, що завершення періоду проведення антитерористичної операції обумовлюється набранням чинності указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України (частина перша статті 1).

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на Кабінет Міністрів України покладено обов`язок у десятиденний строк з дня опублікування Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого включено м. Донецьк.

Отже, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 07 квітня 2014 року визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом.

Крім того, проведення антитерористичної операції на території м. Донецька є загальновідомим фактом, який на підставі ст. 61 ЦПК України не потребує доказування.

Згідно зі спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» станом на час розгляду справи є м. Донецьк (т. 2 а.с. 158-165 ).

Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який є чинним, на час проведення антитерористичної операції встановлено мораторій щодо нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Дію даного Закону в частині введення мораторію зупинено не було.

Листом від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 Національний банк України повторно нагадав всім банкам про необхідність скасування пені та штрафів за договорами кредиту під час АТО та про необхідність суворого і безумовного дотримання вимог Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", невиконання яких тягне відповідальність керівників банків.

Через невиконанням ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» своїх грошових зобов`язання по кредитному договору від 24 січня 2014 року № 26-15-03/14, у відповідача ОСОБА_1 виникли зобов`язання щодо погашення кредиту, стосовно виконання яких він послався на те, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили.

Кредитним договором від 24 січня 2014 року № 26-15-03/14 обставин звільнення позичальника від цивільного обов`язку не передбачено (а.с. 8-18), як не передбачена ця можливість і наведеним спеціальним законодавством.

Оскільки за зазначеним кредитним договором ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, підстав для звільнення ОСОБА_1 від цивільного обов`язку також нема.

Разом з тим, поручителя згідно ч. 1 ст. 617 ЦК України має бути звільнено від цивільної відповідальності на підставі наведеного спеціального законодавства.

Згідно із роз`ясненням Пленуму Вищого господарського суду України, що міститься в п. 1.14 постанови „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань № 14 від 17 грудня 2013 року, вимоги про сплату пені та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язань.

Разом з тим, відповідно до п. 3.1 вказаної постанови інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розглядаючи по суті заявлені Банком вимоги, апеляційний суд відзначає правомірність вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у розмірі 31 827 692 грн. та суми не сплаченої комісійної винагороди Банку, передбаченої п. 2.9 кредитного договору, у розмірі 66 838 грн.17 коп., а також інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 6 287 854 грн. 23 коп. та інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії у розмірі 38 002 грн. 09 коп.

Із розрахунку заборгованості по кредитному договору (а.с. 103-107), наданого позивачем, вбачається що починаючи з 28 травня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» став застосовувати відсоткову ставку у розмірі 17% річних, що передбачено 2.6.1 кредитного договору.

Починаючи з 1 червня 2014 року відповідач не в повному обсязі сплатив нараховані відсотки за користування кредитом, а з 1 липня 2014 року перестає їх сплачувати взагалі, з огляду на що з 1 серпня 2014 року по 2 лютого 2015 року розрахунок відсотків за користування кредитом здійснювався за ставкою 19,50%, що по суті є штрафною санкцією за порушення умов договору.

Оскільки застосування штрафних санкцій у спірній ситуації є неправомірним, апеляційний суд погоджується з доводом апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині та визнає за необхідне розрахувати заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 1 червня 2014 року по 2 лютого 2015 року з розрахунку 17,00 % річних на суму заборгованості по тілу кредиту у розмірі 31 827 692 грн. Сума розміру щомісячного інфляційного збільшення заборгованості по відсоткам за користування кредитом при цьому визначається за період з моменту порушень зобов`язання по 31 липня 2015 року, коли позивач звернувся до суду з уточненими вимогами.

Із наданого розрахунку вбачається, що за період з січня по травень включно 2014 року ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» у повному обсязі виконувало кредитні зобов`язання. Починаючи з 1 по 31 червня 2014 року позичальнику за користування кредитом нараховано до сплати відсотки у розмірі 444 715 грн.69 коп., проте фактично 2 липня 2014 року сплачено тільки 100 000 грн. З моменту цього платежу будь яких внесків по спірному кредитному договору позичальником не робилося (а.с. 103,104).

Відповідно до розрахунку інфляційного збільшення заборгованості за процентами по кредиту, наданого ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 105), позивачем до обрахунку періоду заборгованості береться кожне 04 число наступного місяця після чергового порушення зобов`язання до 31 липня 2015 роки остаточного уточнення позовних вимог, що є правомірним з урахуванням дати останнього платежу.

Різниця між розміром нарахованих до сплати відсотків за період з 1 по 31 червня 2014 року та фактично сплачених коштів складає 344 715 грн.69 коп.( 444 715,69 - 100 000), які підлягають стягненню на користь кредитора.

Розрахунок інфляційного збільшення заборгованості за процентами по кредиту розраховується по формулі (Сума боргу х Процент інфляції) Сума боргу, при цьому процент інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції, починаючи з наступного місяця після чергового порушення зобов`язання до 31 липня 2015 року.

Інфляційне збільшення заборгованості по сплаті процентів у розмірі 344 715 грн.69 коп. за період з 4 липня 2014 року по 31 липня 2015 року з урахуванням проценту інфляції, який становить 155,9094%, складає 192 728 грн. 47 коп.

За період з 1 по 31 липня 2014 року нараховано до сплати відсотків 459 539 грн. 56 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 серпня 2014 року по 31 липня 2015 року (процент інфляції -155,288%) складає 254 070 грн. 23 коп.

З 1 по 31 серпня 2014 року нараховано до сплати відсотків 459 539 грн. 55 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 вересня 2014 року по 31 липня 2015 року (154,0558%) складає 248 407 грн. 78 коп.

З 1 по 30 вересня 2014 року нараховано до сплати відсотків 444 715 грн. 70 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 жовтня 2014 року по 31 липня 2015 року (149,714%) складає 221 085 грн. 96 коп.

З 1 по 31 жовтня 2014 року нараховано до сплати відсотків 459 539 грн. 55 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 листопада 2014 року по 31 липня 2015 року (146,205%) складає 212 330 грн. 24 коп.

З 1 по 30 листопада 2014 року нараховано до сплати відсотків 444 715 грн. 70 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 грудня 2014 року по 31 липня 2015 року (143,479%) складає 193 357 грн. 93 коп.

З 1 по 31 грудня 2014 року нараховано до сплати відсотків 459 539 грн. 55 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 січня 2015 року по 31 липня 2015 року (139,300%) складає 180 599 грн. 04 коп.

З 1 по 31 січня 2015 року нараховано до сплати відсотків 459 539 грн. 55 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 лютого 2015 року по 31 липня 2015 року (135,1116%) складає 161 351 грн. 68 коп.

З 1 по 2 лютого 2015 року нараховано до сплати відсотків 29 647 грн. 71 коп. Інфляційне збільшення вказаної суми за період з 4 березня 2015 року по 31 липня 2015 року (128,311%) складає 8 393 грн. 56 коп.

Таким чином, підсумовуючи нараховану заборгованість по сплаті відсотків та інфляційне збільшення по цим сумам, апеляційний суд визначив, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто відсотки за користування кредитом у розмірі 3 561 492 грн. 56 коп. та інфляційне збільшення заборгованості по несплаченим відсоткам у розмірі 1 672 327 грн. 03 коп.

У задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, пені та трьох відсотків річних на заборгованість по кредитному договору з наведених підстав слід відмовити.

Звернувшись до суду з зустрічним позовом про припинення (розірвання) зобов`язання за договором поруки № 9 від 25 січня 2014 року, укладеного з ПАТ "Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог зазначив, що втрата можливості здійснення господарської діяльності у м. Донецьку свідчить про настання неможливості виконання, внаслідок чого позивач фізично не може здійснювати виконання кредитного зобов`язання; неможливість виконання викликана зовнішніми для сторін обставинами; обставини, що обумовили неможливість виконання, наступили випадково, незалежно від волі сторін, перешкоджають також юридично у веденні господарської діяльності підприємства, та не є винними діями боржника.

З огляду на це складові умови припинення договірних зобов`язань є наявними, тому наявними також є підстави для визнання зобов`язання за договором поруки припиненими, що передбачено ст. 607 ЦК України.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 607 ЦК України та ст. 205 ГК України передбачено, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

В даному конкретному судовому спорі, позивач як обставину, за яку не відповідає жодна із сторін зобов`язання, а отже й підставу для визнання зобов`язання припиненим зазначає проведення на території м. Донецька антитерористичної операції, існування на території м. Донецька збройного конфлікту, захоплення державних установ, органів державної влади, припинення функціонування банківської системи тощо.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, грошове зобов`язання позивача за кредитним договором полягає у погашенні отриманого за договором кредиту та сплати нарахованих процентів (інших передбачених договором платежів) шляхом безготівкового перерахування вказаних платежів на банківських рахунок чи внесення визначених договором грошових коштів на банківський рахунок через касу банку.

Доводи представника відповідача щодо неможливості здійснення ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» господарської діяльності внаслідок проведення антитерористичної операції, та як наслідок, неможливість продажу квартир, кошти від відчуження яких мали спрямуватися на погашення заборгованості за кредитним договором, не можуть бути підставою для припинення зобов`язань поручителя за кредитним договором, оскільки ризики ведення підприємницької діяльності, зокрема ненадходження коштів від такої діяльності або надходження у розмірі меншому, ніж розраховувалось, покладаються виключно на позичальника.

Крім того, апелянтом не було надано судам обох інстанцій доказів неплатоспроможності ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» чи визнання його у встановленому Законом порядку банкрутом.

Стосовно посилання відповідача на сертифікат торгово-промислової палати України № 6154 від 15 квітня 2016 року як на підтвердження неможливості виконання грошового зобов`язання, колегія суддів зазначає, що вказаний сертифікат підтвердив факт настання суттєвих змін обставин кредитного договору, укладеного між позивачем та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», проте даний сертифікат не встановлює факту неможливості виконання кредитних зобов`язань, зокрема щодо відповідача, як поручителя по кредитному договору.

У випадку настання істотних змін обставин, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості направити ПАТ "Державний ощадний банк України» пропозицію щодо укладання додаткових угод чи зміни істотних умов договору (розмір процентної ставки, графік погашення заборгованості, тощо) або запропонувати відповідачу реструктурувати заборгованість ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» з урахуванням ситуації на території м. Донецьк.

Проте, ОСОБА_1 не було надано суду доказів здійснення будь-яких спроб вирішення ситуації, що складалася щодо погашення наявної заборгованості перед банком.

Статтею 15 ЦК України, закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, зокрема, у такий спосіб, як розірвання господарських договорів.

Відтак, матеріали справи не дають підстав для висновку щодо порушення суб`єктивного цивільного права ОСОБА_1 , яке потребує правового захисту, з огляду на що апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення заявленого зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 54 290 481 грн.42 коп.

Позовні вимоги задоволені у розмір 43 454 206 грн. 08 коп. що складає 80,04 % ( (43 454 206, 08 х 100) : 54 290 481,42 = 80,04%).

За подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 654 грн., та апеляційної скарги 4019 грн., а всього 7673 грн.

80,04% від сплаченого судового збору - 6141 грн. 46 коп., які повинні бути відшкодовані позивачу за рахунок відповідача.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» про стягнення кредитної заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_8 , паспорт НОМЕР_9 , виданий Ворошиловським РВ УМВС України в м. Донецьку 26 липня 1997 року, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 24 січня 2014 року № 26-15-03/14 за період станом на 31 липня 2015 року, яка складається з тіла кредиту у сумі 31 827 692,00 (тридцять один мільйон вісімсот двадцять сім тисяч шістсот дев`яносто дві) грн., заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом у розмірі 3 561 492 грн. (три мільйони п`ятсот шістдесят одну тисячу чотириста дев`яносто дві) грн. 56 коп., комісійної винагороди Банку у розмірі 66 838 (шістдесят шість тисяч вісімсот тридцять вісім) грн.17 коп., інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 6 287 854 (шість мільйонів двісті вісімдесят сім тисяч вісімсот п`ятдесят чотири) грн. 23 коп., інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим відсоткам у розмірі 1 672 327 грн. (один мільйон шістсот сімдесят дві тисячі триста двадцять сім) грн. 03 коп. та інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії у розмірі 38 002 (тридцять вісім тисяч дві)грн. 09 коп., а всього 43 454 206 ( сорок три мільйони чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті шість) грн. 08 коп.

У задоволенні інших позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 а також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» понесені судові витрати у розмірі 6141 грн. 46 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Мальований Ю.М.

Судді: Новосядла В.М.

Кішкіна І.В.

-повного тексту ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальни справ від 14 грудня 2016 року, наступного змісту:

Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель», про припинення зобов`язання, за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України») звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 54 290 481 грн 42 коп. та складається з: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 31 827 692 грн, заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом в розмірі 3 966 968 грн 63 коп., пені за несплачене тіло кредиту в розмірі 7 020 645 грн 31 коп., пені по несплаченим процентам в розмірі 776 456 грн 02коп., пені за несплачену комісію в розмірі 13 274 грн 77 коп., трьох відсотків річних від суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 506 726 грн 54 коп., трьох відсотків річних по простроченим процентам в розмірі 90 117 грн 98 коп., трьох відсотків річних від суми заборгованості за комісії в розмірі 1494 грн 25 коп., штрафних санкцій за невиконання умов кредитного договору в розмірі 1 821 076 грн 04 коп., суми несплаченої комісійної винагороди банку в загальному розмірі 66 838 грн 17 коп., інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим процентам у розмірі 1 911 337 грн 48 коп., інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 6 287 854 грн 23 коп., інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії у розмірі 38 002 грн 09 коп.

Позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» обґрунтовано тим, що 24 січня 2014 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» був укладений кредитний договір № 26-15-03/14, до якого в подальшому вносились зміни та доповнення додатковими договорами № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року (далі кредитний договір). Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692 грн з кінцевим терміном його повернення не пізніше 24 вересня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_1 25 січня 2014 року був укладений договір поруки № 9, відповідно до якого останній поручився перед банком за виконання ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань по кредитному договору.

Оскільки позичальником порушено зобов`язання з повернення кредиту, банк був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив припинити (розірвати) зобов`язання, що існує між ним та ПАТ «Державний ощадний банк України» на підставі договору поруки № 9 від 25 січня 2014 року, у зв`язку з неможливістю його виконання, пов`язаною з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Зазначив, що на території м. Донецька з 14 квітня 2014 року існує незакінчений збройний конфлікт, проводиться антитерористична операція, внаслідок чого проживання населення і провадження діяльності на території даного населеного пункту є неможливим. Вказані обставини перебували поза контролем сторін, за їх настання жодна із сторін не відповідає, з рештою вони призвели до неможливості виконання кредитного зобов`язання. Вважає, що складові умов припинення договірних зобов`язань є наявними, тому є підстави для визнання припиненим зобов`язання за договором поруки.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року первісні позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України». Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 24 січня 2014 року за період станом на 31 липня 2015 року, яка складається з тіла кредиту у сумі 31 827 692 грн., заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом у розмірі 3 561 492 грн 56 коп., комісійної винагороди банку у розмірі 66 838 грн 17 коп., інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 6 287 854 грн 23 коп., інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим відсоткам у розмірі 1 672 327 грн 03 коп. та інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії у розмірі 38 002 грн 09 коп., а всього: 43 454 206 грн 08 коп. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати ухвалені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково з таких підстав

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що боржник не виконує взяті на себе згідно з кредитними договорами зобов`язання, разом з цим, залишаючи без задоволення зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для застосування положень ст. 607 ЦК України.

Повністю із вказаним висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до вимог статей 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК України).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24 січня 2014 року між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» було укладено кредитний договір (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692 грн з кінцевим терміном його повернення до 24 вересня 2015 року (в редакції додаткових договорів № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року) (а.с. 8-19, 20-21, 22-23, 24-25, 26).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_1 25 січня 2014 року був укладений договір поруки № 9. Пунктом 2.1. цього договору передбачено, що порукою забезпечуються зобов`язання боржника перед кредитором, що випливають з кредитного договору від 24 січня 2014 року, укладеного між ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» та ПАТ «Державний ощадний банк України», в тому числі, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кредитним договором (а.с. 27-35).

03 лютого 2015 року, у зв`язку з невиконанням ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань та недотриманням умов, передбачених пунктами 2.1, 2.3, 2.6.3, 5.3.1, 5.3.2 кредитного договору, ПАТ «Державний ощадний банк України» надіслало поручителю письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та здійснення платежів за нарахованими процентами за користування кредитом та інших платежів в десятиденний строк від дати отримання вимоги (а.с. 58).

24 березня 2015 року (згідно поштового штемпеля) банк пред`явив до поручителя позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованості по сплаті процентів за його користування, пені за несвоєчасне виконання зобов`язання та інфляційного збільшення заборгованості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Разом з цим, частиною 1 ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і будь-кого з них окремо.

Солідарну відповідальність перед кредитором несуть і боржник, і поручитель, якщо інше не встановлено договором поруки відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України.

Ухвалюючи нове рішення у справі, суд апеляційної інстанції, враховуючи положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення кредитної заборгованості із поручителя, оскільки, боржник отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов`язання зі сплати процентів за користування грошима не виконує, а у відповідності до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, і ОСОБА_1 , відповідно до положень ст. 554 ЦК України, як поручитель несе цивільно-правову відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Також, судом апеляційної інстанції враховано, що із договору поруки вбачається, що ОСОБА_1 погоджується та надає згоду на будь-які збільшення розміру кредиту, продовження строку кредиту, відстрочення зобов`язання, будь-яке збільшення/зменшення розміру процентів за кредитним договором, встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки, методу нарахування процентів, будь-які інші зміни кредитного договору без отримання його додаткової згоди, при цьому останній також погодився, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням цього договору застосовується строк позовної давності у 30 років.

За правилами ст. 607 ЦК України, зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними так і фактичними, при цьому неможливість виконання має бути викликана такими обставинами, за які не буде відповідати жодна із сторін зобов`язання.

Залишаючи без задоволення заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що останнім не доведено обставин, які можуть слугувати підставою для застосування положень ст. 607 ЦК України.

Разом з тим, висновок апеляційного суду щодо розміру боргу, що підлягає стягненню є невірним, оскільки при його визначенні не врахувано положення ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Вказана правова позиція узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року за у справі за № 6-2662цс15 і від 10 вересня 2014 року у справі за № 6-28цс14.

Як вбачається із матеріалів справи, умовами кредитного договору від 24 січня 2014 року, укладеного між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», передбачено погашення кредиту періодичними платежами щомісячно до 24 числа (т.1, а.с. 9), однак з липня 2014 року боржник перестав здійснювати такі платежі (т.1, а.с. 103-107). Строк дії договору поруки, укладеного між банком і ОСОБА_1 не встановлений (умови договору про те, що він діє до повного припинення зобов`язань боржників за основними договорами, не вважається встановленням строку дії договору поруки), а позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитними договорами до поручителя банк заявив 24 березня 2015 року, отже вимога до поручителя про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов`язаних із ним платежів за весь період, заявлений у позовній заяві, є безпідставною, так як порука частково є припиненою. Отже судами не встановлено вірного з урахуванням вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України періоду, за який підлягає стягненню заборгованість.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 60, 131 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 215 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Вказаний висновок узгоджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-1825цс15.

Апеляційний суд при розгляді справи вищевказаного не врахував та стягнув заборгованість без врахування шестимісячного строку з моменту настання строку сплати кожного чергового платежу.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов`язків, визначених законом.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції при перегляді справи, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись статтями 333, 338, 342, 343-345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська

-повного тексту постанови апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року, наступного змісту:

Єдиний унікальний номер 242/1183/15-ц

Номер провадження 22-ц/775/4/2018

Головуючий у 1-ій інстанції Черков В.Г.

Доповідач Азевич В.Б.

Категорія 27

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Краснощокової Н.С., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Глушко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель», про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання, за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року (суддя Черков В.Г., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Селидове Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року позивач публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (надалі ПАТ «Державний ощадний банк України») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі договору поруки, в якому зазначив, що 24 січня 2014 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» був укладений кредитний договір № 26-15-03/14, до якого в подальшому вносились зміни та доповнення додатковими договорами № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року (далі - кредитний договір). Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692,00 грн. з кінцевим терміном його повернення не пізніше 24 вересня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 25 січня 2014 року був укладений договір поруки № 9, відповідно до якого останній поручився перед Банком за виконання ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань по кредитному договору.

Оскільки позичальником порушено зобов`язання з повернення кредиту, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з поручителя заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 54 290 481,42 грн. та складається з: - заборгованості по тілу кредиту у розмірі 31 827 692,00 грн., - заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом в розмірі 3 966 968,63 грн., - пені за несплачене тіло кредиту в розмірі 7 020 645,31 грн., - пені по несплаченим процентам в розмірі 776 456,02 грн.,- пені за несплачену комісію в розмірі 13 274,77 грн., трьох відсотків річних від суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 506 726,54, - трьох відсотків річних по простроченим процентам в розмірі 90 117,98 грн., - трьох відсотків річних від суми заборгованості за комісії в розмірі 1494,25 грн., - штрафних санкцій за невиконання умов кредитного договору в розмірі 1 821 076,04 грн., - суми несплаченої комісійної винагороди банку в загальному розмірі 66 838,17 грн., - інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим процентам 1 911 337,48 грн., - інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту 6 287 854,23 грн., - інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії 38 002,09 грн.

ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив припинити (розірвати) зобов`язання, що існує між ним та ПАТ «Державний ощадний банк України» на підставі договору поруки № 9 від 25 січня 2014 року, у зв`язку з неможливістю його виконання, пов`язаною з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Зазначив, що на території м. Донецька з 14 квітня 2014 року існує незакінчений збройний конфлікт, проводиться антитерористична операція, внаслідок чого проживання населення і провадження діяльності на території даного населеного пункту є неможливим. Вказані обставини перебували поза контролем сторін, за їх настання жодна із сторін не відповідає, з рештою вони призвели до неможливості виконання кредитного зобов`язання. Вважає, що складові умов припинення договірних зобов`язань є наявними, тому є підстави для визнання припиненим зобов`язання за договором поруки.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання.

Не погодившись із вказаним рішенням ПАТ «Державний ощадний банк України» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , в іншій частині судове рішення залишити без змін. В обґрунтування скарги зазначив, що єдиним аргументом суду було посилання на Висновок Донецької торгово-промислової палати від 28 листопада 2014 року №2741/12-12-03, який видавався на звернення позичальника ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», а не відповідача ОСОБА_1 . Не враховано, що відповідачем було надано суду висновок Донецької торгово-промислової палати, а не сертифікат Торгово-промислової палати України, як того вимагає Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Крім того суд першої інстанції залишив поза увагою заяву банку про збільшення позовних вимог, яка з дотриманням ст. 31 ЦПК України була подана до канцелярії суду.

Відповідач ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати рішення суду та задовольнити його зустрічну позовну заяву до ПАТ «Державний ощадний банк України» про припинення (розірвання) зобов`язання, що існує між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 на підставі договору поруки № 9 від 25 січня 2014 року, а в іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні первісного позову, оскільки внаслідок існування обставин, що унеможливлюють виконання кредитного договору, виникла як фізична, так і юридична неможливість виконання договірного зобов`язання за договором кредиту, що спричинило настання особливих наслідків за ст. 607 ЦК України. Також зазначив, що є підстави для розірвання договору поруки на підставі ч. 2 ст. 652 ЦК України. Крім того вважав, що банк неправомірно збільшив обсяг відповідальності поручителя, безпідставно піднявши без згоди останнього процентну ставку з 17% до 19,5%, що є умовою припинення поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України. Грошові вимоги, а саме вимога про стягнення комісійної винагороди, вимоги позивача про стягнення неустойки, вимога про стягнення 3% річних та інфляційних втрат також вважає заявлено банком необґрунтовано і не підлягають стягненню.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року апеляційні скарги ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року скасовано.

Позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 24 січня 2014 року № 26-15-03/14 за період станом на 31 липня 2015 року, на загальну суму 43 454 206,08 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , а також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» понесені судові витрати у розмірі 6 141,46 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, рішення апеляційного суду скасоване з переданням справи на новий апеляційний розгляд.

Скасовуючи рішення апеляційного суду від 21 квітня 2016 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що апеляційний суд при розгляді справи стягнув заборгованість без врахування шестимісячного строку з моменту настання строку сплати кожного чергового платежу, оскільки порука частково припинена.

Після чого, справа знову надійшла до Апеляційного суду Донецької області.

Представник позивача ОСОБА_5 підтримала доводи скарги банку та просила залишити без задоволення скаргу відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_4 просив задовольнити скаргу ОСОБА_1 та залишити без задоволення скаргу позивача.

Третя особа - ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» сповіщена про час та місце розгляду справи судової повісткою свого представника не направила.

Відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлені такі обставини.

24 січня 2014 року між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» було укладено кредитний договір № 26-15-03/14 (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692,00 грн. з кінцевим терміном його повернення до 24 вересня 2015 року (в редакції Додаткових договорів № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року) (а. с. 8-26 т. 1).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_1 25 січня 2014 року був укладений договір поруки № 9. Пунктом 2.1. цього договору передбачено, що порукою забезпечуються зобов`язання боржника перед кредитором, що випливають з кредитного договору № 26-15-03/14 від 24 січня 2014 року, укладеного між ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» та ПАТ «Державний ощадний банк України», в тому числі, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кредитним договором (а. с. 27-35 т.1).

03 лютого 2015 року, у зв`язку з невиконанням ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань та недотримання умов, передбачених пунктами 2.1, 2.3, 2.6.3, 5.3.1, 5.3.2 кредитного договору, ПАТ «Державний ощадний банк України» надіслало поручителю ОСОБА_1 письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та здійснення платежів за нарахованими процентами за користування кредитом та інших платежів в десятиденний строк від дати отримання вимоги (а. с. 58 т.1).

24 березня 2015 року (згідно поштового штемпеля) банк пред`явив до поручителя позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованості по сплаті процентів за його користування, пені за несвоєчасне виконання зобов`язання та інфляційного збільшення заборгованості.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що згідно ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, а відповідно ч. 1 ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Оскільки висновком Донецької торгово-промислової палати від 28 листопада 2014 року № 2741/12.12-03 на підставі ч. 1 ст. 652 ЦК України підприємству ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» підтверджено настання суттєвих змін обставин за кредитним договором № 26-15-03/14 від 24 січня 2014 року, що пов`язано з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області, суд дійшов висновку, що надані всі необхідні докази, які свідчать про настання змін обставин за укладеним кредитним договором для ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», а оскільки договір поруки нерозривно пов`язаний із кредитним договором, то є підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання умов цього договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходив з того, що вимоги про припинення зобов`язання не підлягають задоволенню, оскільки зі зміною обставин його звільнено від відповідальності за невиконання умов договору, що не є безумовною підставою для припинення поруки.

З вказаними висновками суду першої інстанції не можна погодитися, оскільки вони не ґрунтуються на обставинах справи та нормах діючого законодавства.

Згідно п. 4 ч. 1 та ч. 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів неправильно застосував норми матеріального права, з огляду на таке.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Суд, звільняючи відповідача від зобов`язань за договором поруки, посилався на положення ч. 1 ст. 617 ЦК України порушення зобов`язань внаслідок непереборної сили. Непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками. Перша - це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли попередити. До таких обставин, як правило, відносять стихійні лиха та соціальні явища. Друга - є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності, а екстраординарна подія, яка не є звичайною.

Проте, у даному випадку, йдеться про виконання грошових зобов`язань. У своїх запереченнях на скаргу банку та у поясненнях щодо своєї скарги відповідач посилається на неможливість виконати зобов`язання у зв`язку з проведенням АТО на території Донецької області та на ту обставину, що всі його активи та іпотечне майно залишилися на окупованій території, тому він не має матеріальної можливості погасити борг в межах його відповідальності як поручителя.

За загальним правилом, є певні події, настання яких не буде вважатися випадком, а отже не звільняє особу, що порушила зобов`язання, від відповідальності. До таких подій, зокрема, відноситься відсутність у боржника необхідних коштів. Отже незалежно від того, що стало причиною відсутності у боржника необхідної суми грошей (об`єктивні обставини чи суб`єктивна недбалість боржника), це не звільняє його від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Отже, висновок суду про наявність підстав про звільнення відповідача від зобов`язань за договором поруки не ґрунтується на нормах матеріального права.

Розглядаючи питання про припинення зобов`язань на підставі ст. 607 ЦК України, колегія суддів виходить з такого.

Норма вказаної статті передбачає, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об`єктом виконання). Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна із сторін зобов`язання.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абзаці 4 п. 32 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до статті 523 ЦК порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником, а згідно зі статтею 607 ЦК зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому, у випадках порушення грошового зобов`язання не можна приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Довід апеляційної скарги щодо наявності підстав для розірвання договору поруки на підставі ч. 2 ст. 652 ЦК України не ґрунтується на обставинах справи та змісті цієї норми.

Згідно з цією нормою, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до ст. 6.2.1 Принципів УНІДРУА якщо виконання договору стає більш обтяженим для однієї із сторін, ця сторона не дивлячись на це зобов`язана виконати свої обов`язки з дотриманням наступних положень про ускладнення.

Тобто мова йде про те, що виконання договору має відбутися постільки воно є незалежним від труднощів, які воно може викликати для сторони його виконання.

Можливість зміни та розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 652 ЦК України може мати місце лише за виключних обставин, у разі «істотної зміни обставин». Статтею 6.2.2 Принципів УНІДРУА надано визначення «ускладнень», які є тими виключеннями, які є достатніми для зміни та розірвання договору, а саме: «ускладненням вважаються випадок, коли відбуваються події, суттєвим чином змінюючи рівновагу договірних обов`язків в силу збільшення для сторони вартості виконання, або зменшення цінності отримуваного стороною виконання».

У даному випадку, внаслідок обставини (подій), на які посилається відповідач, не відбулося збільшення відповідальності поручителя, а напроти зменшилась на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (заборона нарахування пені та штрафів).

Слід зауважити, що вимоги відповідача про застосування наслідків, передбачених ст. 652 ЦК України, не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 20 квітня 2016 року за у справі № 6-2662цс15 і від 10 вересня 2014 року у справі № 6-28цс14.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до умов кредитного договору від 24 січня 2014 року, укладеного між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», позичальнику надається кредит у розмірі 31 827 692,00 грн. з остаточним терміном повернення не пізніше 24 вересня 2015 року (п. 2.1, 2.2), що є визначенням строку виконання основного зобов`язання.

Пунктом 2.3 цього договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами - щомісячно до 24 числа (т. 1, а. с. 9).

Строк дії договору поруки від 25 січня 2015 року, який укладений між банком і ОСОБА_1 не встановлений, оскільки умови договору (п. 10.1.1) про те, що він діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором та зобов`язань поручителя за цим договором, не можна вважати встановленням строку дії договору поруки (а. с. 34 т. 1).

З липня 2014 року позичальник перестав здійснювати щомісячні платежі за відсотками (т. 1, а. с. 103-107).

Вимогу до поручителя про дострокове погашення кредитної заборгованості банк направив відповідачу за останнім відомим місцем проживання 03.02.2015 року, але згідно довідці кур`єрської служби вимога поручителю не була доставлена за відсутності його за вказаною у відправленні адресою (т. 1 а. с. 58-60).

З даним позовом про стягнення суми заборгованості з поручителя Ощадбанк звернувся до суду 24 березня 2015 року (т. 1 а. с. 62), тим самим банк реалізував своє право на встановлення строку для дострокового повернення кредиту відповідно до ст. ч. 2 ст. 1050 ЦК України, що також передбачено п. 3.2.6 договору поруки та п. 3.3.1 кредитного договору.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки поручитель відповідає у такому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кредитним договором, в тому числі, виникнення підстав для дострокового повного/часткового погашення зобов`язання за вимогою кредитора (п. 2.2 договору поруки), то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обчислення установленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

Якщо банк пред`явив вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року № 6-1455цс17, в якій були встановлені подібні правовідносини.

Отже вимога до поручителя про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов`язаних із ним платежів за весь період, зазначений Ощадбанком у позовній заяві, є безпідставною, оскільки порука вважається частково припиненою.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами скарги відповідача щодо невірного та незаконного розрахунку суму заборгованості та приходить до висновку про стягнення з відповідача частини суми заборгованості, що визначається судом з врахуванням обставин, які свідчать про часткове припинення поруки та вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» за наступним розрахунком.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Суд вважає за необхідне відмовити банку у стягненні з поручителя пені та штрафів.

Зазначені обставини є підставою для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог банку та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

З врахуванням викладеного, загальна сума заборгованості станом на 31 липня 2015 року становить 24 290 319,00 грн., яка складається з:

Заборгованості по тілу кредиту у розмірі 13 638 000,00 грн. (2 273 000,00 грн. х 6 міс.) Розрахунковий період - згідно графіку п. 2.3 договору - з 24.08.2014 року по 24.01.2015 року.

Заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом - 2 878 722,48 грн. Останній платіж по відсоткам у розмірі 100 000 грн. (повинно сплатити 444 715,69 грн.) боржник сплатив 02.07.2014 року період розрахунку з 01 по 30 червня 2014 року. Тобто, частково за червень, та згідно розрахунку (т. 1 а. с. 103) з липня по листопад 2014 року. Встановлення процентної ставки у розмірі 19,5% у разі порушення позичальником зобов`язань передбачена п. 2.6.4 кредитного договору (т.1 а. с. 10), що не свідчить про збільшення відповідальності поручителя, який повинен бути обізнаним про умови договору.

Трьох відсотків річних від суми заборгованості за тілом кредиту на загальну суму 120 196,03 грн. = 5 604,66 + 11 956,60 + 16 253,51 + 22 418,63 +30 825,62 + 32 506,01.

Трьох відсотків річних по простроченим процентам 24 646,90 грн. = 821,65 + 2 049,20 +3 501,70 + 4 389,30 + 5 840,40 + 8 044,65.

Трьох відсотків річних від суми заборгованості за комісії 505,41 грн. = 24,33 + 47,09 + 77,69 + 87,90 + 141,26 + 127,14.

Суми нараховані за 6 місяців з моменту припинення виконання зобов`язань відповідно до розрахунку банку (т. 1 а. с. 103 104).

Суми несплаченої комісійної винагороди банку в загальному розмірі 57 289,86 грн. з такого розрахунку - 31 827 692,00 грн. (сума кредиту) х 0,03% (комісійна винагорода п. 2.9.2 кредитного договору) = 9 548,31 грн. х 6 міс. = 57 289,86 грн.

Інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим процентам 1 450 688,04 грн. (липень грудень 2014 року), 344 715,69 х 1.559 = 192 728,52; 459 539,56 х 1.553 = 254 071,59 + 527 118,89 х 1.541 = 284 938,59 + 510 115,07 х 1.497 = 253 599,31 + 527 118,90 х 1.462 = 243 556,41 + 510 115,07 х 1.435 = 221 793,50.

Інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту 6 088 595,69 грн. (станом на 31.07.2015 року за періоди, вказані в розрахунку банку щомісячно). 2 273 000 х 1.541 = 1 228 689,45 + 2 273 000 х 1.497 = 1 130 002,38 + 2 273 000 х 1.462 = 1 050 244,51 + 2 273 000 х1.435 = 988 280,19 + 2 273 000 1.393 = 893 291,44 + 2 273 000 х 1.351 = 798 087,42.

Інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії 31 674,59 грн. = 57 289,86 х 1.553.

Відкоректовані судом суми інфляційного збільшення нараховані за періоди згідно розрахунку банку (т. 1 а. с. 105 - 107).

Вимога про стягнення 3% відсотків річних та інфляційних витрат ґрунтується на ст. 625 ЦК України, та є окремим видом відповідальності за порушення зобов`язань.

Суд не приймає до уваги висновок судової економічної експертизи №427 від 17.11.2017 року, яка була призначена за клопотанням представника позивача, оскільки він не ґрунтується на наведених вище обставинах справи та нормах закону.

Оскільки позов банку задоволено частково, тому відповідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені банком судові витрати, пов`язані з поданням позову та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 3 429,83 грн. (3 654,00 грн. + 4 019 грн. = 7 673 грн. (загальна сума сплаченого судового збору); ціна позову - 54 290 481,42 грн., сума задоволених вимог - 24 290 319,00 грн., що складає 44,7%; 44,7% х 7 673 грн. : 100 % = 3 429,83 грн.)

В іншій частині позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» слід відмовити.

З огляду на викладене, апеляційні скарги слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІНП НОМЕР_8 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01023, м. Київ, віл. Госпітальна 12 «г», ) заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 24 290 319 (двадцять чотири міліонна двісті дев`яносто тисяч триста дев`ятнадцять) грн. 00 коп. яка складається з:

- заборгованості по тілу кредиту у розмірі 13 638 000,00 грн.,

- заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом - 2 878 722 грн. 48коп.,

- трьох відсотків річних від суми заборгованості за тілом кредиту 120 196 грн. 03 коп.,

- трьох відсотків річних по простроченим процентам 24 646 грн. 90 коп.,

- трьох відсотків річних від суми заборгованості за комісії - 505 грн. 41 коп.,

- суми несплаченої комісійної винагороди банку в загальному розмірі 57 289 грн. 86 коп.,

- інфляційного збільшення заборгованості по несплаченим процентам 1 450 688 грн. 04 коп.,

- інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту 6 088 595 грн. 69 коп.,

- інфляційного збільшення заборгованості по несплаченій комісії 31 674 грн.59 коп.; а також понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 429 (три тисячі чотириста двадцять дев`ять) грн. 83 коп.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про припинення зобов`язання відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 22.03.2018 року.

Головуючий: В.Б.Азевич

Судді: Н.С.Краснощокова

О.О. Тимченко

-постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року наступного змісту:

Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 242/1183/15-ц

провадження № 61-19140св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року у складі судді Черкова В. Г. та постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року у складі суддів: Азевича В. Б., Краснощокової Н. С., Тимченко О. О., та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», на постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року у складі суддів: Азевича В. Б., Краснощокової Н. С., Тимченко О. О.,

учасники справи:

позивач публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач ОСОБА_1 ,

третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель»,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», (далі АТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі договору поруки, в якому зазначено, що 24 січня 2014 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» укладений кредитний договір № 26-15-03/14, до якого в подальшому вносились зміни та доповнення додатковими договорами № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692 грн з кінцевим терміном його повернення не пізніше 24 вересня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 25 січня 2014 року укладений договір поруки № 9, відповідно до якого останній поручився перед банком за виконання ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань за кредитним договором.

Оскільки позичальником порушено зобов`язання з повернення кредиту, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з поручителя заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 54 290 481 грн 42 коп., із яких: тіло кредиту 31 827 692 грн, проценти 3 966 968 грн 63 коп., пеня за несплачене тіло кредиту 7 020 645 грн 31 коп., пеня за прострочення сплати процентів 776 456 грн 02 коп., пеня за несплачену комісію 13 274 грн 77 коп., 3 % річних від суми заборгованості за тілом кредиту 506 726 грн 54 коп., 3 % річних за прострочення сплати процентів 90 117 грн 98 коп., 3 % річних за прострочення сплати комісії 1 494 грн 25 коп., штрафні санкції за невиконання умов кредитного договору 1 821 076 грн 04 коп., комісійна винагорода банку 66 838 грн 17 коп., інфляційне збільшення заборгованості за процентами 1 911 337 грн 48 коп., інфляційне збільшення заборгованості за тілом кредиту 6 287 854 грн 23 коп., інфляційне збільшення заборгованості за комісією 38 002 грн 09 коп.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив припинити (розірвати) зобов`язання, що існує між ним та АТ «Державний ощадний банк України» на підставі договору поруки № 9 від 25 січня 2014 року, у зв`язку з неможливістю його виконання, пов`язаною з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Зазначив, що на території м. Донецька з 14 квітня 2014 року триває незакінчений збройний конфлікт, проводиться антитерористична операція, внаслідок чого проживання населення і провадження діяльності на території даного населеного пункту є неможливим. Вказані обставини перебували поза контролем сторін, за їх настання жодна із сторін не відповідає, призвели до неможливості виконання кредитного зобов`язання. Складові умов припинення договірних зобов`язань є наявними, тому є підстави для визнання припиненим зобов`язання за договором поруки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року у задоволенні позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, а відповідно до частини першої статті 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Оскільки висновком Донецької торгово-промислової палати від 28 листопада 2014 року № 2741/12.12-03 підприємству ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» підтверджено настання суттєвих змін обставин за кредитним договором № 26-15-03/14 від 24 січня 2014 року, що пов`язано з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області, докази у справі свідчать про настання змін обставин за укладеним кредитним договором для ТОВ «Дирекція адміністративних будівель», а оскільки договір поруки нерозривно пов`язаний із кредитним договором, то є підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання умов цього договору. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходив з того, що вимоги про припинення зобов`язання не підлягають задоволенню, оскільки зі зміною обставин його звільнено від відповідальності за невиконання умов договору, що не є безумовною підставою для припинення поруки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд розглядав справу неодноразово.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року становить 24 290 319 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13 638 000 грн; заборгованості за несплаченими процентами за користування кредитом у розмірі 2 878 722 грн 48 коп.; трьох процентів річних від суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 120 196 грн 03 коп.; трьох процентів річних за простроченими процентам 24 646 грн 90 коп.; трьох процентів річних від суми заборгованості за комісією у розмірі 505 грн 41 коп.; суми несплаченої комісійної винагороди банку у розмірі 57 289 грн 86 коп.; інфляційного збільшення заборгованості за несплаченими процентам у розмірі 1 450 688 грн 04 коп.; інфляційного збільшення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 088 595 грн 69 коп.; інфляційного збільшення заборгованості за несплачену комісію у розмірі 31 674 грн 59 коп.; а також понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 429 грн 83 коп. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач посилається на неможливість виконати зобов`язання у зв`язку з проведенням АТО на території Донецької області та на ту обставину, що всі його активи та іпотечне майно залишилися на окупованій території, тому він не має матеріальної можливості погасити борг в межах його відповідальності як поручителя. За загальним правилом, є певні події, настання яких не буде вважатися випадком, а, отже, не звільняє особу, що порушила зобов`язання, від відповідальності. До таких подій, зокрема, відноситься відсутність у боржника необхідних коштів. Отже, незалежно від того, що стало причиною відсутності у боржника необхідної суми грошей (об`єктивні обставини чи суб`єктивна недбалість боржника), це не звільняє його від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Отже, висновок суду про наявність підстав про звільнення відповідача від зобов`язань за договором поруки не ґрунтується на нормах матеріального права. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому, у випадках порушення грошового зобов`язання не можна приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України). Довід апеляційної скарги щодо наявності підстав для розірвання договору поруки на підставі частини другої статті 652 ЦК України не ґрунтується на обставинах справи та змісті цієї норми. Можливість зміни та розірвання договору на підставі частини другої статті 652 ЦК України може мати місце лише за виключних обставин, у разі «істотної зміни обставин». Статтею 6.2.2 Принципів УНІДРУА надано визначення «ускладнень», які є тими виключеннями, які є достатніми для зміни та розірвання договору, а саме: «ускладненням вважаються випадок, коли відбуваються події, суттєвим чином змінюючи рівновагу договірних обов`язків в силу збільшення для сторони вартості виконання, або зменшення цінності отримуваного стороною виконання». У даному випадку внаслідок обставини (подій), на які посилається відповідач, не відбулося збільшення відповідальності поручителя, а навпаки зменшилась на підставі статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (заборона нарахування пені та штрафів). Суд погоджується з доводами скарги відповідача щодо невірного та незаконного розрахунку суму заборгованості та приходить до висновку про стягнення з відповідача частини суми заборгованості, що визначається судом з врахуванням обставин, які свідчать про часткове припинення поруки, вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (суд відмовив у стягненні з поручителя пені та штрафів) та у межах 6 місяців з моменту припинення виконання зобов`язань відповідно до розрахунку банку.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи касаційної скарги АТ «Державний ощадний банк України»

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, АТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог первісного позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд неправильно визначив період дії поруки ОСОБА_1 , за який необхідно стягнути заборгованість, зокрема борг необхідно стягнути за період із 24 серпня 2014 року по 24 січня 2015 року (6 місяців дії поруки).

(2) Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог зустрічного позову та відмову у задоволенні первісного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що зустрічний позов він мотивував наявністю зміни обставин у вигляді початку міжнародного військового конфлікту і, як наслідок, втрати контролю державної влади над м. Донецьком, що впливає на володіння майном. Він пропонував змінити умови договору поруки та зупинити його дію на час проведення АТО, позбавлений доступу до свого майна та виконати зобов`язання за договором поруки. Зміни істотних умов договору призвели до того, що між обсягом прав і обов`язків поручителя існує явний дисбаланс, на поручителя покладаються всі ризики та економічний тягар окупації. Банк збільшив його відповідальність як поручителя шляхом підвищення процентної ставки із 17 % річних до 19,5 % річних. Також суд стягнув інфляційні втрати, які на підставі частини п`ятої статті 112 ЦК України вважаються погашеними. Банк нарахував проценти після припинення кредитного договору (після 30 грудня 2014 року), що є неправомірним.

(3) Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 .

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вона подавала до суду заяву про її вступ до участі у справі у якості третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, в якій просила визнати недійсним договір поруки з підстав, визначених частиною другою статті 65 СК України. Вказану заяву суд визнав неподаною та повернув. Її участь у справі є обов`язковою, оскільки рішення суду вплине на визначення правового режиму спільного майна подружжя. Крім того, суд стягнув інфляційні втрати, які на підставі частини п`ятої статті 112 ЦК України вважаються погашеними.

(4) Відзив банку на касаційну скаргу ОСОБА_2 .

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 банк зазначає, що позовна заява ОСОБА_2 про оспорення поруки визнана неподаною з підстав неусунення недоліків цієї заяви, що не позбавляє її можливості повторно звернутися до суду. Третю особу процесуально можливо залучити до участі у справі у суді першої інстанції, а не апеляційної. Сума інфляційних втрат не пред`являлась до стягнення ні до суду, ні до ліквідаційної комісії, тому не є погашеною.

(5) Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу банку

У відзиві на касаційну скаргу банку ОСОБА_2 зазначає, що її незгода із доводами банку викладена у касаційній скарзі.

(6) Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу банку

У відзиві на касаційну скаргу банку ОСОБА_1 зазначає, що на поручителя покладено надмірний економічний тягар, дії держави були негнучкими та нерівними, що призвело до дисбалансу прав та обов`язків сторін.

(7) Відзив банку на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 банк зазначає, що заявник стверджує, що державний банк є урядовою організацією, яка покладає всі економічні ризики своєї неспроможності відновити контроль над окупованою територією. Проте заявник не вказує, які саме послуги банку свідчать про виконання ним публічної функції. Відповідальність поручителя не збільшилась, а навпаки зменшилася у зв`язку із застосуванням спеціального законодавства. Належних і допустимих доказів в обґрунтування істотного погіршення матеріального стану, яке б унеможливило виконання судового рішення, до матеріалів справи поручителем не надано. Поручитель надав згоду на сплату підвищених процентів, що не свідчить про збільшення обсягу його відповідальності.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної

Інстанцій

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

За приписами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суди установили, що 24 січня 2014 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» та ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» укладений кредитний договір № 26-15-03/14, до якого в подальшому вносились зміни та доповнення додатковими договорами № 1 від 13 лютого 2014 року, № 2 від 15 квітня 2014 року, № 3 від 14 травня 2014 року, № 4 від 23 травня 2014 року.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 31 827 692 грн з кінцевим терміном його повернення не пізніше 24 вересня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 25 січня 2014 року укладений договір поруки № 9, відповідно до якого останній поручився перед банком за виконання ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» зобов`язань за кредитним договором.

08 вересня 2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» внесено запис про перебування юридичної особи ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» у стані припинення.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 20 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 14 лютого 2018 року, стягнуто із ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 31 827 692 грн, комісійну винагороду у розмірі 66 838 грн 17 коп., проценти 3 966 968 грн 63 коп., інфляційні втрати за прострочення сплати кредиту 962 218 грн 56 коп., інфляційні втрати за прострочення сплати процентів 94 846 грн 33 коп., 3 % річних за прострочення сплати кредиту 99 389 грн 26 коп., 3 % річних за прострочення сплати процентів 34 747 грн 80 коп., 3 % річних за прострочення сплати комісії 560 грн 35 коп.

Вказаним рішенням суду встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за кредитом банк 29 грудня 2014 року звернувся до позичальника із достроковою вимогою про стягнення заборгованості, яку товариство отримало 30 грудня 2014 року.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови, і строк дії кредитного договору.

На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року.

З урахуванням викладеного, звернувшись із достроковою вимогою про повернення кредиту, банк змінив кінцевий строк виконання зобов`язань за кредитним договором із 24 вересня 2015 року на 02 лютого 2015 року (кінцевий строк виконання дострокової вимоги).

Пунктом 2.3 кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами щомісячно до 24 числа.

Строк дії договору поруки від 25 січня 2015 року, який укладений між банком і ОСОБА_1 не встановлений, оскільки умови договору про те, що він діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором та зобов`язань поручителя за цим договором, не можна вважати встановленням строку дії договору поруки.

Із липня 2014 року позичальник припинив здійснювати щомісячні платежі за відсотками.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки поручитель відповідає у такому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кредитним договором, в тому числі, виникнення підстав для дострокового повного/часткового погашення зобов`язання за вимогою кредитора, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обчислення установленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

Якщо банк пред`явив вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

З урахуванням встановлених у справі обставин, заборгованість із поручителя підлягає стягненню у межах шести місяців дії поруки ОСОБА_1 за період із 01 жовтня 2014 року по дату кінцевого розрахунку за позовом.

Разом з тим, внаслідок порушення норм матеріального права апеляційний суд обрахував строк дії поруки із дати останнього платежу за кредитом, а не із моменту закінчення строку дії кредитного договору у зв`язку із застосуванням права на дострокове стягнення кредиту.

Крім того, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року.

Враховуючи викладене, у зв`язку із реалізацією права на дострокове повернення позики припинилося право кредитора нараховувати проценти за кредитом.

Банк заявив до стягнення заборгованість за процентами, комісією та пенею, розраховану за період із 31 липня 2014 року по 30 липня 2015 року, тобто після закінчення строку виконання зобов`язання, на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув та не визначив належним чином обсяг відповідальності поручителя.

Щодо доводів касаційних скарги про зміну обсягу відповідальності поручителя шляхом підвищення процентної ставки до 19,5 %, необхідно зазначити таке.

Підпунктом 2.6.1 пункту 2.6 кредитного договору встановлено, що за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених цим договором. Проценти нараховуються банком за фіксованою процентною ставкою в розмірі 18,5 % річних, яка діє до моменту виконання позичальником зобов`язань, передбачених підпункту 3 пункту 5.3.19 цього договору. З моменту забезпечення позичальником виконання зобов`язань, передбачених підпунктом 3 пункту 5.3.19, проценти нараховуються банком за фіксованою процентною ставкою в розмірі 17,0 % річних, яка може бути встановлена в іншому розмірі в порядку, визначеному цим договором.

Додатковим договором № 1 від 13 лютого 2014 року сторони виклали в новій редакції пункт 2.6.4 кредитного договору, передбачивши, що у випадку порушення зобов`язань позичальника, встановлених пунктами 5.3.5, 5.3.12 5.3.20, 5.3.24 цього договору, банк встановлює процентну ставку в розмірі 19,5 % річних, починаючи з першого дня звітного місяця, що слідує за місяцем, в якому відбулось порушення зобов`язань позичальника, та закінчується останнім днем місяця, в якому таке зобов`язання буде виконане/дотримане. Сторони домовились, що встановлення процентної ставки за користування кредитом відповідно до цього пункту договору не є зміною в односторонньому порядку умов цього договору.

Договір поруки укладено 24 січня 2014 року. Станом на вказану дату поручитель погодився відповідати за зобов`язаннями основного боржника у солідарному порядку у тому числі з урахуванням дії положень пункту 2.6.4 кредитного договору, відповідно до умов якого станом на 24 січня 2014 року передбачено, що у випадку порушення зобов`язань позичальника, встановлених пунктами 5.3.5, 5.3.12 5.3.20, 5.3.24 цього договору, банк має право встановити процентну ставку в розмірі 19,5 % річних, починаючи з першого дня звітного місяця, що слідує за місяцем, в якому відбулось порушення зобов`язань позичальника, та закінчується останнім днем місяця, в якому таке зобов`язання буде виконане/дотримане.

Таким чином, ОСОБА_1 погодився із тим, що обсяг його відповідальності за зобов`язаннями ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» включає в себе також можливість банку підвищити розмір процентів до 19,5 % у випадку прострочення виконання позичальником кредитного зобов`язання.

Крім того, застосування підвищеної процентної ставки не є штрафною санкцією, а є платою за користування кредитом. Застосування підвищеної процентної ставки за умов порушення зобов`язання не змінює правової природи процентів як плати за користування кредитом.

З урахуванням викладеного, збільшення обсягу відповідальності поручителя шляхом підвищення процентної ставки як підстава припинення дії поруки у спорі не виникло.

Щодо доводів касаційних скарг про нарахування інфляційних втрат.

Згідно з частиною п`ятою статті 105 ЦК України строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

Відповідно до частини п`ятої статті 112 ЦК України вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними.

Тобто, за змістом наведеної вважаються погашеними тільки вимоги, щодо яких ліквідаційною комісією прийнято рішення про повну або часткову відмову у їх визнанні, а спір щодо них не був переданий до суду, а також вимоги, у задоволенні яких відмовлено судом, або вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується. Отже, не вважаються погашеними вимоги, які не пред`являлись на розгляд ліквідаційної комісії або суду. Дані вимоги можуть бути задоволені за рахунок наявного майна юридичної особи, що ліквідується.

Вимоги про стягнення інфляційних втрат (за процентами 1 911 337 грн 48 коп., за тілом кредиту 6 287 854 грн 23 коп., за комісією 38 002 грн 09 коп.) позивачем раніше не пред`являлись ні до ліквідаційної комісії, ні до суду, рішень щодо відмови в їх задоволенні не приймалось, а тому вказані вимоги не є погашеними, що спростовує доводи касаційних скарг у цій частині.

Щодо вирішення зустрічного позову про припинення (розірвання) договору поруки

Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно із статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За частинами першою, другою статті 652 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно із частиною другою статті 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Як вбачається з наведеного вище, можливість розірвати договір у разі істотної зміни обставин пов`язана із наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України.

ОСОБА_1 на підтвердження позову у вказаній частині посилався на те, що заборгованість за кредитним договором виникла неочікувано, обставини непереборної сили у вигляді запровадження АТО, проведення військових дій та втрати контролю над частиною Донецької області унеможливили ведення ТОВ «Дирекція адміністративних будівель» господарської діяльності, що має майно та основні засоби виключно у м. Донецьку. Зазначав, що наведені обставини унеможливлюють належне виконання й ним зобов`язань за кредитом.

Разом з тим, не може вважатись істотною зміною обставин в даному випадку невиконання зобов`язань позичальником за кредитним договором (ризик такого невиконання), оскільки із суті договору поруки та законодавства, яким регулюються правовідносини поруки, ризик невиконання основного зобов`язання покладається саме на поручителя незалежно від причин такого невиконання.

Зміна обставин, внаслідок яких боржник не може виконати свої зобов`язання за кредитним договором, не є істотною в розумінні статті 652 ЦК України.

Позивач, укладаючи договір поруки, свідомо надав згоду на забезпечення зобов`язань боржника за існуючим кредитним договором та зобов`язань, які можуть виникнути в майбутньому, шляхом вільного волевиявлення прийняв на себе ризик невиконання позичальником умов кредитного договору.

Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б підтвердили порушення співвідношення майнових інтересів сторін спірного договору поруки внаслідок збройного конфлікту на Сході України.

Також, суди попередніх інстанцій не встановили й обставин, які б підтверджували те, що у зв`язку із запровадження АТО виконання спірного договору поруки сторонами позбавило б позивача того, на що він розраховував при укладанні оспорюваного договору, оскільки в даному випадку з суті спірного договору випливає лише обов`язок поручителя виконати зобов`язання боржника.

Позивачем не доведено наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, одночасна наявність яких є підставою для дострокового розірвання договору.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про розірвання спірного договору поруки.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 про її не залучення до участі у справі

Доводи ОСОБА_2 щодо необхідності її участі у справі обґрунтована тим, що рішення суду у цій справі вплине на визначення правового режиму спільного майна подружжя.

Разом з тим, на підставі частини четвертої статті 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.

Частиною 1 статті 553 ЦК України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі статтею 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

ОСОБА_2 доказами не довела, що договір поруки укладено в інтересах сім`ї та що він породжує для другого з подружжя обов`язки.

Крім того, за зобов`язаннями поручителя стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. За зобов`язаннями того з подружжя, хто є поручителем, стягнення може бути накладено лише на особисте майно поручителя. Кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Отже, вирішенням цього позову права другого з подружжя не порушуються, що спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_2 у цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Вирішуючи первісний позов, апеляційний суд не встановив обсягу відповідальності поручителя, що свідчить про порушення ним норм процесуального права, які згідно частини третьої статті 411 ЦПК України становлять підставу скасування постанови апеляційного суду із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення зустрічного позову рішення апеляційного суду залишається без змін на підставі статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року скасувати у частині вирішення позову акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 постанову апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена учасниками справи шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.Ю.Казак