"16" вересня 2025 р. Справа № 363/5384/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Дьоміної О.П., при секретарі Ходасевич Д.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгород подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського Івана Володимировича про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 у межах зведеного виконавчого провадження за №79065294, -

ВСТАНОВИВ:

15.09.2025 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського І.В., в якому останній просив надати йому дозвіл на примусове проникнення до об`єкта житлової нерухомості, садового будинку (реєстраційний номер майна 17985289) за адресою: АДРЕСА_1 , який належить боржнику ОСОБА_1 .

В обґрунтування подання виконавець вказав, що на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського І.В. перебуває зведене виконавче провадження за №79065294, яке складається з виконавчих проваджень за №78658382 від 18.07.2025 року та №79053284 від 09.09.2025 року. 18.07.2025 року приватний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП за №78658382 та за вих. №17943 направив боржникові до відома та виконання за адресою: АДРЕСА_2 . Пунктом 2 вказаної постанови боржника зобов?язано протягом п?яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Зазначену декларацію або окремі відомості щодо майна, боржником не подано. 21.07.2025 року з метою забезпечення виконання рішення суду, приватний виконавець виніс постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до банківських установ для виконання. 22.07.2025 року з метою забезпечення виконання рішення суду, приватний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника (садовий будинок, що належить ОСОБА_1 , загальною площею 110,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ). 09.09.2025 року, приватний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження за №79053284 та за вих. №23639 направив боржникові до відома та виконання за адресою: АДРЕСА_2 . 09.09.2025 року з метою забезпечення виконання рішення суду, приватний виконавець виніс постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до банківських установ для виконання. Приватний виконавець вказує, що боржником не виконуються судові рішення, що порушує права стягувача на відновлення його порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду, порушує принципи судочинства, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для виконання на всій території України. Враховуючи, що боржник свідомо ухиляється від вимоги приватного виконавця, а також від виконання судового рішення, проникнення до житла боржника залишається єдиним можливим заходом забезпечення виконання судового рішення, встановлення майнового стану боржника, виявлення майна та коштів, що належать боржникові.

Згідно з ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця (ч. 2 ст. 439 ЦПК України).

Приватний виконавець в судове засідання не з`явився, при цьому 16.09.2025 року від представника приватного виконавця Скрипника П.Г. до суду спрямована заява, в якій останній просив розгляд подання проводити за його відсутності та відсутності ОСОБА_2 , подання підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності приватного виконавця суд враховує, його належне повідомлення про день, час та місце судового засідання, наявність заяви представника приватного виконавця про розгляд подання за їх відсутності, встановлена ст. 439 ЦПК України негайність розгляду подання, а також положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України -неявка учасника справи у судове засідання, про яке він був належним чином повідомлений, не перешкоджає розгляду справи по суті. Це означає, що суд може продовжити розгляд справи навіть за відсутності учасника, якщо той знав про дату, час та місце засідання.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали подання та додані до нього матеріали, суд приходить до наступного висновку:

Так, судом встановлено, що 14.07.2025 року Господарським судом м. Киває видано наказ у справі за №910/896/25 про примусове виконання рішення Господарського суду м. Києва від 23.06.2025 року, яке підписано 23.06.2025 року та набрало законної сили 14.07.2025 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь БО «Міжнародний благодійний фонд «АРЕТА» суми основного боргу 311 120 грн., інфляційних витрат в розмірі 40 498,41 грн., 3% в розмірі 9 837,15 грн. та судового збору в розмірі 5 422,12 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського І.В. від 18.07.2025 року відкрито виконавче провадження за №78658382 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 14.07.2025 року у справі за №910/896/25.

Пунктом 2 вказаної постанови боржника зобов?язано протягом п?яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

21.07.2025 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Жаботинським І.В., в рамках виконавчого провадження за №78658382, винесено постанову про арешт коштів боржника, а 22.07.2025 року постанову про арешт майна боржника, а саме: садового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 17985289), загальною площею 110,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав за №436565176 від 23.07.2025 року садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

01.08.2025 року Господарським судом м. Киває видано наказ у справі за №910/896/25 про примусове виконання додаткового рішення Господарського суду м. Києва від 11.07.2025 року, яке підписано 11.07.2025 року та набрало законної сили 31.07.2025 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь БО «Міжнародний благодійний фонд «АРЕТА» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 198,05 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського І.В. від 09.09.2025 року відкрито виконавче провадження за №79053284 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 01.08.2025 року у справі за №910/896/25.

09.09.2025 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Жаботинським І.В., в рамках виконавчого провадження за №79053284, винесено постанову про арешт коштів боржника.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського І.В. від 09.09.2025 року об`єднано виконавчі провадження за №78658382 та за №79053284 у зведене виконавче провадження за №79065294.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених п. п. 1-4 ч. 9 ст. 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Статтею 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року, ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

Відповідно до рішення Конституційного суду України за N4-рп/2011 від 31.05.2011 року - конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканість житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Таким чином, обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Виконавцем не надано доказів про обізнаність боржника з відкриттям щодо нього виконавчого провадження.

Окрім того, за змістом наведених правових норм примусове проникнення до житла - це крайній захід, якому повинні передувати всі інші, передбачені законодавством дії щодо виконання рішення суду.

Рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів.

Юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Відомостей про отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження матеріали подання не містять. Серед наданих разом з поданням копій матеріалів виконавчого провадження містяться квитанції поштового відправлення, які суд оцінює критично, як доказ підтвердження факту отримання постанов виконавця.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд звертає увагу на те, що з подання та доданих до нього документів не вбачається, що боржник отримав постанову про відкриття виконавчого провадження і що боржник, будучи обізнаним про наявність виконавчого провадження, ухилявся від виконання судового рішення та добровільно не надав доступу до житла.

Суд враховує, що примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи боржника є крайнім засобом для примусового виконання рішення суду, у разі, якщо виконавцем були виконані усі інші можливі спроби виконання рішення суду у відповідності до норм діючого законодавства без примусового проникнення до житла чи іншого володіння особи.

Рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване.

Це вказує про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів. Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12.03.2020 року у справі за №757/41727/19.

Таких доказів державним виконавцем суду не надано.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

Аналіз положень Закону України Про виконавче провадження та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Подібний висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного у складі Верховного Суду від 01.11.2019 року у справі за №К/9901/735/17 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.03.2020 року у справі за №757/41727/19-ц, від 17.02.2021 року у справі за №761/37339/19.

Відповідно до ст. 439 ЦПК України, вирішення питання про примусове проникнення до житла віднесено до компетенції суду. Рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів.

Юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій. Відповідні правові висновки узгоджуються з висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 року у справі за №757/41727/19-ц, від 17.02.2021 року у справі за №761/37339/19.

Разом з тим, Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 02.12.2010 року у справі «Ратушна проти України» зазначив, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи вищенаведені висновки, суд вважає, що у задоволенні подання про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 18,19,22 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 439 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського Івана Володимировича про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження за №79065294 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.П. Дьоміна