справа № 362/1441/25
провадження № 2/362/1839/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.09.25 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Поповича О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кострубіцької Т.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Василькові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Брагіна Наталія Вікторівна, Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на спадкове майно.

Суд установив:

Позивач звернулась до суду із указаним позовом, у якому просить визнати за нею у порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 2,0003 га кадастровий номер :04:006:0004, яка розташована в Київській області, Васильківський район, Великобугаївська сільська рада.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який за заповітом, посвідченим 10.03.2011 року за № 596 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком O.A., заповів їй земельну ділянку площею 2,0003 га Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області кадастровий номер :04:006:0004. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Наталією Вікторівною відкрито спадкову справу № 09/2014. Як спадкоємець за заповітом, 25 листопада 2014 року позивач прийняла спадщину. 12 грудня 2024 року позивач звернулася до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право спадщину за заповітом. Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Брагіної Н.В. від 12 грудня 2024 року про відмову у вчинені нотаріальної дії позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що спадкоємцем за законом є неповнолітній син померлого - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому повинно враховуватися його право на обов`язкову частку у спадщині.

Ухвалою від 23 травня 2025 року суд відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 29 травня 2025 року суд залишив позовну заяву без руху з підстав її невідповідності вимогам процесуального закону, надав позивачу строк для усунення її недоліків, який продовжено ухвалою від 02 червня 2025 року.

Позивач усунув недоліки позовної заяви в установлений судом строк.

Відповідач позов визнала, просила здійснювати розгляд справи без її участі.

Ухвалою від 05 серпня 2025 року суд витребував у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Брагіної Наталії Вікторівни копію спадкової справи №09/2014 щодо майна померлого ОСОБА_3 .

Від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Брагіної Наталії Вікторівни надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, остання при розгляді справи поклалась на розсуд суду.

Ухвалою від 05 серпня 2025 року суд зобов`язав Службу у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації подати до суду пояснення щодо позову та пояснення щодо відзиву на позов у цій справі або забезпечити прибуття представника в судове засідання у цій справі.

Від Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації надійшли пояснення, в яких третя особа, зокрема, зазначила про можливість розгляду справи без її участі.

Ухвалою від 18 серпня 2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

За правилами частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Наталією Вікторівною відкрито спадкову справу № 09/2014.

За життя ОСОБА_3 складено заповіт, посвідчений 10 березня 2011 року за № 596 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком O.A. Спадкоємцями за заповітом є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , син ОСОБА_11 , син ОСОБА_4 .

Як спадкоємець за заповітом, посвідченим 10 березня 2011 року за № 596 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком O.A., 25 листопада 2014 року за заявою № 81 позивач прийняла спадщину, яка складається з земельної ділянки площею 2,0003 га Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області кадастровий номер :04:006:0004.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав від 28 листопада 2024 року власником земельної ділянки площею 2,0003 га кадастровий номер :04:006:0004 значиться померлий ОСОБА_3 .

12 грудня 2024 року позивач звернулася до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право спадщину за заповітом. Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Брагіної Н.В. від 12 грудня 2024р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право спадщину за заповітом.

Постанова нотаріуса обґрунтована таким:

Спадкоємцем за заповітом від 10 березня 2011 року також є неповнолітній син померлого - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з матеріалами спадкової справи № 09/2014 право на обов`язкову частку за законом має малолітній син померлого ОСОБА_4 , непрацездатні за віком батьки померлого: мати ОСОБА_12 , 1942 року народження, та батько ОСОБА_13 , 1938 року народження.

В свою чергу батьки померлого відмовились від обов`язкової частки у спадщині за заявами № 90 від 23 грудня 2014 року та № 91 від 23 грудня 2014 року.

При визначені розміру обов`язкової частки враховується, що на момент смерті спадкодавця, спадкоємцями за законом першої черги були б: батько померлого ОСОБА_13 1938 року народження, мати померлого ОСОБА_12 1942 року народження, повнолітній син померлого ОСОБА_14 1987 року народження, малолітній (на момент смерті ОСОБА_3 ) син померлого ОСОБА_4 , 2009 року народження. Таким чином, обов`язкова частка у спадщині малолітнього ОСОБА_4 складає 1/8 частину спадкового майна.

Неповнолітній спадкоємець ОСОБА_4 в особі матері ОСОБА_2 прийняв спадщину, має право на обов`язкову частку, та у встановлений законом шестимісячний строк з дозволу органу опіки та піклування не використав право відмови.

Відповідно до матеріалів витребуваної судом копії спадкової справи № 09/2014 щодо майна померлого ОСОБА_3 судом встановлено, що загальна вартість спадкового майна (включаючи майнові права та грошові кошти) складає 12 294 342 грн. 54 коп.

Вартість обов`язкової участі у спадщині (1/8 частина спадкового майна) складає 1 536 792 грн. 82 коп.

Вартість спадщини малолітнього ОСОБА_4 за заповітом складає 3 847 632 грн. 73 коп.; крім того, у зв`язку з відмовою спадкоємця за заповітом ОСОБА_15 на його користь перейшло майно вартістю 3 520 000 грн., а всього йому належить спадкове майно на суму 7 367 632 грн. 73 коп.

21 жовтня 2016 року ОСОБА_2 подано заяву та отримано свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом на майно загальною вартістю 7 367 632 грн. 73 коп.

Отримання неповнолітнім ОСОБА_4 спадкового майна, яке за своєю вартістю перевищує розмір його обов`язкової частки підтверджується також рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року у справі № 757/53183/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Брагіна Наталія Вікторівна, Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права власності в порядку спадкування, яке є преюдиційним у цій частині.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За приписами статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною нездатністю. Право на заповіт здійснюється особисто

Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частиною першою статті 1296 ЦК України обумовлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з частиною першою статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Частина друга статті 1241 ЦК України передбачає, що до обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

При визначені обов`язкової частки слід враховувати, що обов`язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту.

З матеріалів справи встановлено, що на момент смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцями за законом першої черги були є батько ОСОБА_13 1938 року народження, мати ОСОБА_12 1942 року народження, повнолітній син ОСОБА_14 1987 року народження, малолітній (на момент смерті ОСОБА_3 ) син ОСОБА_4 , 2009 року народження.

Згідно з матеріалами спадкової справи батьки померлого відмовились від обов`язкової частки у спадщині за відповідними заявами.

Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Пункт 5.9 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 передбачає, що право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки.

Як свідчать матеріали справи, вартість обов`язкової частки ОСОБА_4 у спадщині (1/8 частина спадкового майна) складає 1 536 792 грн. 82 коп., тоді як вартість спадщини за заповітом складає 3 847 632 грн. 73 коп.

Таким чином, оскільки заповідана ОСОБА_4 частка спадщини є більшою, ніж належна йому обов`язкова частка у спадщині (1/8), у нього як спадкоємця після смерті батька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не виникло право на обов`язкову частку у спадщині, передбачене частиною першою статті 1241 ЦК України.

21 жовтня 2016 року ОСОБА_2 подано заяву та отримано свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом на майно загальною вартістю 7 367 632 грн. 73 коп.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року у справі № 757/53183/16-ц, яке набрало законної сили, підпадає під ознаки преюдиційного рішення, оскільки ним встановлено та описано в мотивувальній частині обставини, які мають значення для спору щодо визнання права власності за заповітом ОСОБА_1 , а саме: встановлено факт, розмір спадщини за заповітом та за законом на майно, яке отримав неповнолітній ОСОБА_4 , перевищує вартість обов`язкової частки у спадщині, яка залишилася після смерті його батька.

У розгляді справи № 757/53183/16-ц брала участь законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки досліджені судом в даній справі докази підтверджують, що неповнолітній ОСОБА_4 отримав у спадщину після смерті свого батька майно, яке за своєю вартістю у декілька разів перевищує розмір його обов`язкової частки, і відповідно до вимог закону така вартість повинна враховуватись, права останнього не порушуються при спадкуванні позивачем земельної ділянки площею 2,0003 га кадастровий номер :04:006:0004.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник майна, згідно зі статтею 392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, позивач довела порушення свого права отримати у спадщину за заповітом майно, вказане в позовній заяві.

Оформити своє право в позасудовому порядку позивач не може через наявність відмови нотаріуса, а тому права позивача можуть бути захищені лише в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом від 10 березня 2011 року на земельну ділянку площею 2,0003 га кадастровий номер :04:006:0004, яка розташована в Київській області, Васильківський район, Великобугаївська сільська рада.

Окрім того, суд враховує положення статті 206 ЦПК України, відповідно до якої відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує його права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відтак, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, керуючись вищенаведеними положеннями закону, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення.

Керуючись статтями 264-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

1. Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

2. Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) право власності в порядку спадкування за заповітом від 10 березня 2011 року на земельну ділянку площею 2,0003 га кадастровий номер :04:006:0004, яка розташована в Київській області, Обухівський (раніше Васильківський) район, Великобугаївська сільська рада.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 15 вересня 2025 року.

Суддя О.В. Попович