ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 465/7314/24

провадження № 61-991св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - завідувач відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»,

заінтересована особа - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги Львівської обласної прокуратури, ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2024 року у складі судді Кузь В. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заяви

У вересні 2024 року в.о. завідувача 03 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (далі - КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня») ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що 17 вересня 2024 року о 08 год. 40 хв. у примусовому порядку в супроводі матері та працівників поліції до лікарні був доставлений ОСОБА_1 .

З наявної медичної документації відомо, що:

в 2004 році він був комісований по статті 15 «б»;

із квітня 2005 року він став замкнутим, підозрілим до батьків, заявляв їм «ви не мої батьки, мене підмінили 20 років тому», «за мною слідкують люди ректора», втікав із дому, почав висловлювати маячні ідеї впливу;

перебував на стаціонарному лікуванні з 08 червня 2005 року до 08 липня 2006 року з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно - параноїдний синдром», неодноразово лікувався в КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (з 23 червня 2006 року до 21 липня 2006 року, з 11 листопада 2010 року до 12 листопада 2010 року, з 17 серпня 2021 року до 19 серпня 2021 року, з 29 вересня 2021 року до 06 жовтня 2021 року, з 11 жовтня 2021 року до 25 жовтня 2021 року, з 27 лютого 2022 року до 01 березня 2022 року, з 21 червня 2023 року до 10 липня 2023 року), у зв`язку з наявністю галюцинаторно - параноїдної симптоматики, говорив про двійників-прибульців, безцільно бродив вулицями, ходив голим, кидався під машини, поведінково був агресивним, говорив сам із собою, ліки не приймав, вів асоціальний спосіб життя. Остання госпіталізація з 02 грудня 2023 року до 27 грудня 2023 року з діагнозом: «Параноїдна шизофренія, безперервний тип перебігу», оскільки намагався порізати матір, побив скло, помалював стіни вдома.

Після виписки підтримуюче лікування не приймав. Поточна госпіталізація зумовлена різким погіршенням психічного стану. Зі слів матері та супроводжуючих осіб поводився неадекватно, «ледь не підпалив будинок», втікав із дому, відмовлявся приймати ліки, розмовляв сам із собою, бригадою екстреної медичної допомоги у супроводі працівників поліції доставлений у КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

У приймальному відділенні КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_1 був оглянутий черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які дійшли висновку, що він страждає на важкий психічний розлад, а саме: параноїдна шизофренія з безперервним перебігом - F20.00 (діагноз згідно Міжнародної класифікації хворіб МКХ-10) і потребує госпіталізації та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

17 вересня 2024 року лікарська комісія в складі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дійшла висновку, що ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад: «Параноїдна шизофренія з безперервним перебігом - F20.00 (діагноз згідно МКХ-10)». Внаслідок цього він не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе та оточуючих. Комісія дійшла висновку, що подальше його лікування можливе лише в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку, так як ОСОБА_1 , в силу свого психічного стану, не може надати усвідомлену згоду на подальше лікування в умовах КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Посилаючись на наведене, заявник просив заяву задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2024 року заяву завідувача відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - ОСОБА_4 про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару задоволено.

Врахувавши те, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок яких становить небезпеку для себе та оточуючих, суд першої інстанції зробив висновок про необхідність його госпіталізації в психіатричний заклад у примусовому порядку, оскільки існують підстави, передбачені статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди та згоди матері.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року за наслідками розгляду апеляційної скарги першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2024 залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з судовим рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

22 січня 2025 року Львівська обласна прокуратура звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18), у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі 206/408/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

31 березня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким поновити його права у спосіб відшкодування заподіяної йому шкоди довготривалим порушенням його прав.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07, у постановах Верховного Суду від 09 травня 2024 року у справі № 206/3939/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 554/9039/22, від 31 січня 2024 року у справі 206/408/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційні скарги аргументовані тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні заяви.

У скарзі прокурор зазначає, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку чи її госпіталізація до психіатричного закладу фактично є позбавленням свободи в розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Завданням прокурора під час участі у розгляді судом справ цієї категорії є досягнення балансу між приватним інтересом особи, яка страждає на психічний розлад, її правом на свободу та особисту недоторканність, з одного боку, і публічним інтересом, що полягає в обов`язку держави забезпечити безпеку для життя, здоров`я та майна інших осіб - з іншого.

Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суди першої та апеляційної інстанцій не навели, якими доказами чи обставинами підтверджується, що стан останнього такий, який дозволяє дійти переконливого висновку, що є підстави для його примусового тримання у психіатричній лікарні, а саме: не вказано, на підставі чого суд дійшов висновку, що він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих.

Суди надали неналежну оцінку матеріалам та показам представників медичного закладу щодо становлення ОСОБА_1 небезпеки для себе та оточуючих, як таких, що обґрунтовуються обставинами, які передували попереднім госпіталізаціям цієї особи. Ті обставини, які передували зверненню КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 , наведені у ній зі слів його матері, яка в судовому засіданні не тільки відмовилась від своєї заяви про необхідність госпіталізації її сина, але й по суті заперечила ті підстави, якими обґрунтовувалась заява медичного закладу.

У своїй скарзі ОСОБА_1 просить поновити його права , передбачені Законом України «Про психіатричну допомогу», у спосіб відшкодування заподіяної шкоди довготривалим порушенням його прав в розмірі 20 000 000,00 грн.

Доводи інших учасників справи

Відзив/заперечення на касаційні скарги не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 06 березня 2025 року та 12 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Франківського районного суду м. Львова цивільну справу № 465/7314/24 за заявою завідувача відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

У квітні 2025 року матеріали справи № 465/7314/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2025 року справу № 465/7314/24 призначено до судового розгляду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що 17 вересня 2024 року о 08 год. 40 хв. до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в примусовому порядку в супроводі матері та працівників поліції поступив ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно висновку комісії лікарів - психіатрів 3 відділення КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 17 вересня 2024 року № 96 ОСОБА_1 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі, у зв`язку з наявністю в нього на момент огляду тяжкого психічного розладу, а саме: пацієнт в свідомості, проте продуктивному мовному контакту недоступний. На запитання лікаря не відповідає, будь-які інструкції медичного персоналу виконувати відмовляється. Під час бесіди неспокійний, ходить палатою, метушливий. Поведінково виявляє ознаки галюцинаторної симптоматики: до чогось прислухається, шепоче під ніс. Зовнішній вигляд вкрай неохайний. Мислення оцінити не вдається, внаслідок мутизму. Емоційні реакції нівельовані, неадекватні, критика до власного стану відсутня. Діагноз (згідно MKX-10): F20.00 - Параноїдна шизофренія з безперервним перебігом. Даний розлад психічної діяльності позбавляє гр. ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Відповідно до заяви ОСОБА_6 , поданої 17 вересня 2024 року черговому лікарю приймального лікувально-діагностичного відділення КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», остання просила госпіталізувати ОСОБА_1 на стаціонарне лікування у зв`язку з погіршенням психічного стану, що полягає в систематичному, протягом одного місяця серпня-вересня, зникнення з дому, з загрозою його безпеки, що полягає в тому, що він, можливо, виходить на дорогу в нічний час, при цьому цієї небезпеки він не відчуває.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень заявники зазначають:

неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18), у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі 206/408/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07, у постановах Верховного Суду від 09 травня 2024 року у справі № 206/3939/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 554/9039/22, від 31 січня 2024 року у справі 206/408/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги (затверджені Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119) коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.

Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить:

а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або

b) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії.

Згідно з пунктом 2 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги госпіталізація до психіатричного закладу або утримання у ньому у примусовому порядку здійснюється спочатку протягом нетривалого періоду, визначеного внутрішньодержавним законодавством, з метою спостереження та проведення попереднього лікування до розгляду питання про госпіталізацію або тримання пацієнта в психіатричному закладі наглядовим органом. Причини госпіталізації або змісту має бути негайно поінформовано пацієнту; про факт госпіталізації або змісту і їх причини також невідкладно і в докладному вигляді повідомляється наглядовому органу, особистому представнику пацієнта, якщо такий є, а також, якщо пацієнт не заперечує, сім`ї пацієнта.

Відповідно до частини шостої статті 284 ЦК України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Тлумачення вказаної норми свідчить, що примусова госпіталізація можлива лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 447/1095/21 (провадження № 61-17062св21).

При цьому слід приймати до уваги, що тяжкий психічний розлад - це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку (абзац 3 статті 1 Закону України "Про психіатричну допомогу").

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07 (провадження № 14-9cвц18) вказано, що: «надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу».

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно з частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

У відповідності до частини другої статті 341 ЦПК України справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги або про госпіталізацію у примусовому порядку розглядається за присутності особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов`язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги, який подав заяву, адвоката чи законного представника особи, стосовно якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги.

Звертаючись до суду з заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , заявник додав до неї: висновок комісії лікарів - психіатрів 3 відділення КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 17 вересня 2024 року № 96, відповідно до якого ОСОБА_1 потребує подальшого лікування у примусовому порядку в психіатричному стаціонарі у зв`язку з наявністю у нього на момент огляду тяжкого психічного розладу; рішення чергових лікарів-психіатрів приймального відділення КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 17 вересня 2024 року, згідно з яким ОСОБА_1 потребує застосування примусової госпіталізації в психіатричний стаціонар на підставі статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»; документи щодо первинного огляду та огляду хворого у відділенні, талон до супровідного листа та заяву матері ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про госпіталізацію сина. Доказів, які свідчили б про те, що ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих або є неспроможна самостійно задовольнити свої життєві потреби, на рівні, що забезпечує життєдіяльність, матеріали справи не містять.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону № 1489-ІІІ).

Примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 09 травня 2024 року в справі № 206/3939/23, яку не врахували суди під час розгляду справи.

ЄСПЛ вказав, що «тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (рішення в справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року, пункт 39). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку. Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (рішення в справі «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року № 45797/09, § 96 - 97).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07 (провадження № 14-9cвц18) вказано, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим, як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні зазначеного питання призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 протягом 2005-2023 років періодично перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно - параноїдний синдром», «Параноїдна шизофренія, безперервний тип перебігу», неодноразово лікувався в КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» у зв`язку з наявністю галюцинаторно - параноїдної симптоматики.

Також установили, що 17 вересня 2024 року об 08 год. 40 хв. ОСОБА_1 поступив до КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Під час обстеження психічного стану ОСОБА_1 в КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» комісія лікарів - психіатрів 3 відділення зробила висновок, що ОСОБА_1 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі у зв`язку з наявністю в нього на момент огляду тяжкого психічного розладу, а саме: пацієнт в свідомості, проте продуктивному мовному контакту недоступний; на запитання лікаря не відповідає, будь-які інструкції медичного персоналу виконувати відмовляється; під час бесіди неспокійний, ходить палатою, метушливий; поведінково виявляє ознаки галюцинаторної симптоматики: до чогось прислухається, шепоче під ніс; зовнішній вигляд вкрай неохайний; мислення оцінити не вдається, внаслідок мутизму; емоційні реакції нівельовані, неадекватні, критика до власного стану відсутня.

Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є висновок комісії лікарів - психіатрів та відомості про поведінку ОСОБА_1 його матері ОСОБА_7 (від яких вона під час розгляду справи відмовилась й заперечила ті підстави, якими обґрунтовувалась заява медичного закладу).

Між тим сама собою наявність висновку лікаря-психіатра за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, як і сама собою наявність діагнозу щодо встановлення психічного захворювання.

На обґрунтування апеляційних скарг прокурор та ОСОБА_1 вказували, що: заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити ним дії, що становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих; сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів та психічного розладу не свідчать про те, що хворий може становити якусь небезпеку для себе чи оточуючих, тому для госпіталізації особи в примусовому порядку до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди самого лише факту наявності психічної хвороби недостатньо, суд має встановити саме обставини вчинення чи виявлення наміру вчинити особою дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

Апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційних скарг, достеменно не встановив, чи становить ОСОБА_1 небезпеку для себе і оточуючих, які конретно його дії це підтверджують, та чи може він завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю, життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок тяжкого психічного розладу.

Суд апеляційної інстанції також не звернув увагу на те, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу. Примусова госпіталізація до психіатричного закладу виключно на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», без урахування заперечень ОСОБА_1 та за відсутності доказів того, що він вчиняє (вчинив) чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, не відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення заяви.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Тому постанову апеляційного суду належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційні скарги задовольнити частково, постанову апеляційного скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Львівської обласної прокуратури, ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.?

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов