Справа №: 343/463/25
Провадження №: 2/343/336/25
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року м.Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Тураша В. А.,

секретаря Лукань О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , вона ж законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , вона ж законний представник неповнолітніх: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Долинської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням -

В С Т А Н О В И В :

В Долинський районний суд Івано-Франківської області 06.03.2025 поступила позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , вона ж законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , вона ж законний представник неповнолітніх: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Долинської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивачка ОСОБА_1 просить ухвалити рішення, яким:

визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та її неповнолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй, ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.1986 , на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір було укладено на її дівоче прізвище.

На даний час вказаною адресою зареєстровані та фактично не проживають наступні особи: 1. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , її колишня невістка, разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

2. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказані особи не проживають в житловому приміщенні понад сім років без поважних причин, про що складено Акт обстеження від 09.12.2024 про проживаючих осіб в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачі не проживають в даному будинку , не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком вони не цікавляться.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї, відповідачам не чинили.

Факт реєстрації відповідачів порушує її право, як позивача, на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію, що значно впливає на її матеріальне становище.

Так, ОСОБА_2 та її дочка - ОСОБА_3 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично з 2023 року проживають за межами України.

ОСОБА_4 , її син - ОСОБА_5 та її дочка ОСОБА_6 теж зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи вищенаведене, вважає, що ОСОБА_4 ,1993 р.н. та її неповнолітні діти: ОСОБА_7 , 2014 р.н. та ОСОБА_6 , 2021 р.н., ОСОБА_2 , 1995 р.н. та її неповнолітня дочка - ОСОБА_3 , 2018 р.н. втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини, відсутністю за місцем реєстрації. Крім того, відповідачі не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому вона, ОСОБА_1 , як власник житла, вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачі створюють її перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

31.01.2025 року вона звернулась із заявою про зняття з реєстрації вище вказаних осіб, однак, їй було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду (а.с.1-2).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2025 цивільна справа № 343/463/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , вона ж законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , вона ж законний представник неповнолітніх: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Долинської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням передана на розгляд судді Турашу В.А.(а.с.15).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10.03.2025,прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 343/463/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , вона ж законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , вона ж законний представник неповнолітніх: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Долинської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Призначено підготовче судове засідання на 31.03.2025 (а.с.18).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10.04.2025, закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , вона ж законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , вона ж законний представник неповнолітніх: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Долинської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та призначено справу до судового розгляду по суті.В судове засідання викликано сторони (а.с.40).

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Коваленко О.В. (доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги особам №017/03.4/1003 від 31.01.2025 а.с.22) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зіславшись на вищевикладені обставини , просили позов задоволити.

Відповідачка ОСОБА_4 , яка одночасно є законним представником неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, суду пояснила, що вона являється дочкою, а не колишньою невісткою, як вказано в позовній заяві, ОСОБА_1 . Її син, а відповідно онук позивачки, називається " ОСОБА_8 " і він " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", а не " ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 ", її дочка називається " ОСОБА_9 ", а не " ОСОБА_9 " як вказано в позові. Щодо заявлених позовних вимог заявила наступне: вона разом з дітьми більше 10 років не проживає за адресою АДРЕСА_1 . На даний час вона з дітьми проживає у своєї свекрухи за адресою АДРЕСА_3 , однак свекруха не бажає прописати їх за вказаною адресою. Її чоловік ОСОБА_10 на даний час перебуває на війні. В будинку по АДРЕСА_1 , знаходяться її речі, але це такі речі, які їй не потрібні. Будь-яких коштів , в т.ч. і на оплату комунальних послуг, вона позивачці не надавала. Власного житла у неї немає. В чоловіка в м.Долина в районі "Загір`я" є власний будинок, але там немає умов для проживання. Її колишня братова, відповідачка по справі ОСОБА_2 разом з дитиною виїхала , приблизно два роки назад за межі України і з того часу в Україну не приїжджала. Просила відмовити у задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_2 , вона ж законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в судові засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча судом вживались заходи щодо належного повідомлення її про час та місце розгляду справи справи, про це свідчать оголошення про розгляд справи на офіційному сайті Долинського районного суду (а.с.31, 43, 54). Судові повістки, надіслані відповідачці рекомендованою кореспонденцією за адресою її реєстрації: АДРЕСА_1 , отримані членом сім`ї (а.с.45,56).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 не подано.

Представник зацікавленої особи: Служби у справах дітей Долинської міської ради Яремій Н.Б. (довіреність №6/05-28/35в від 02.01.2025 а.с.37) в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову в частині вимог про визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та суду пояснила, що після детального вивчення всіх обставин, орган опіки та піклування, Служби у справах дітей Долинської міської ради дійшов до висновку про недоцільність визнання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. У даній справі йдеться про звуження обсягу існуючих житлових прав та порушення охоронюваних законом інтересів малолітніх дітей, порушення гарантії збереження права малолітніх на житло, а також обмеження їх прав та інтересів при користуванні житловим приміщенням, адже власник житла ОСОБА_1 вимагає визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 такими, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з довготривалою відсутністю їх у даному приміщенні. Виходячи з того, що діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх непроживання в житлі не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування цим житлом. Висновок наданий до справи повністю підтримує.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши та оцінивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного:

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно зі ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Ст. 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У відповідності до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно з Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

З наявної у матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 05.04.1986 (а.с.6-7) встановлено, що ОСОБА_11 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 11.04.1989 позивачці по справі, після укладення шлюбу з ОСОБА_12 , було присвоєно прізвище « ОСОБА_13 » (а.с.12).

Із копії будинкової книги для прописки громадян у будинку АДРЕСА_1 (а.с.8-10), а також із відповідей №11827220 та №1182705 з ЄДДР від 10.03.2025 (а.с.16-17), вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з актом обстеження від 09.12.2024 (а.с.11), зі слів ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_2 та її дитина ОСОБА_3 , хоча і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично з 2023 року проживають за межами України. Крім того, відповідно до зазначеного акта встановлено, що ОСОБА_4 , її син ОСОБА_5 та її дочка ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично проживають у АДРЕСА_2 .

Таким чином, судом встановлено, що позивачка у справі - ОСОБА_1 є власником будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Правову позицію щодо застосування цієї норми висловлено у постанові Верховного Суду від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, де зазначено, що власник житлового приміщення або будинку може вимагати усунення будь-яких порушень свого права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом. При цьому власник самостійно обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Як встановлено у судовому засіданні, 31.01.2025 позивачка звернулася до Долинської міської ради з вимогою про зняття з реєстрації зазначених осіб.

Однак, відповідно до відповіді №К/407 Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області від 21.02.2025 (а.с.13), їй було роз`яснено, що згідно з пунктом 63 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання за заявою співвласника житла можливе лише за згодою іншого співвласника.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 більше року фактично не проживають у належному позивачці на праві власності будинковолодінні, спільного господарства з нею не ведуть, добровільно знятися з реєстрації не бажають, чим створюють позивачці перешкоди у здійсненні права власності та користуванні житловим приміщенням.

Даний факт не заперечила в судовому засіданні і відповідачка ОСОБА_4 .

Суд вважає, що формальна реєстрація відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , порушує права позивачки як власника, оскільки унеможливлює належне здійснення нею правомочностей користування, володіння та розпорядження майном.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 понад один рік без поважних причин не проживають у будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 , а їхня реєстрація за вказаною адресою перешкоджає позивачці у реалізації права власності.

Доказів поважності відсутності за адресою реєстрації або існування домовленостей з власником відповідачами не подано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 слід визнати такими, що втратили право користування спірним будинковолодінням.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У той же час, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

П. 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до статей 6, 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», статті 27 Конвенції про права дитини, держава та батьки сприяють створенню достатнього рівня життя дитини для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного та соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для нього.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі № 520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі № 554/3141/21.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 разом із своєю малолітньою дочкою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 виїхали за межі України, де тимчасово проживають по даний час.

Відповідачка ОСОБА_4 фактично проживає з малолітніми дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за іншою адресою ( АДРЕСА_3 ).

Згідно з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_4 від 20.08.2025 (а.с.65), за результатами обстеження умов проживання з`ясовано, що за адресою: АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_4 , її двоє малолітніх дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_14 . Чоловік ОСОБА_4 ОСОБА_10 , діючий військовослужбовець. Квартира знаходиться у власності ОСОБА_15 , який спільно зі своєю дружиною ОСОБА_16 проживають у даному житлі. Також у даному житлі зареєстрований, проте проживає окремо ОСОБА_17 . Зі слів ОСОБА_4 , вона з дітьми у даному житлі проживає без реєстрації з 2014 року з перервами, так як до народження дітей орендували житло у АДРЕСА_4 (а.с.65).

Суд зазначає, що малолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані як члени сім`ї власника.

Підстава, відповідно до якої місце проживання малолітніх дітей, реєструвалося в спірному будинковолодінні, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання у спірному будинковолодіння не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом.

Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст.16 Конвенції ООН про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно висновку органу опіки та піклування : Служби у справах дітей Долинської міської ради «Про недоцільність визнання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право на користування житловим примішенням", який затверджений рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області №1331 від 04.04.2025 (а.с.47) - орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

У висновку органу опіки та піклування зазначено, що у позовній заяві зазначається, що " ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2086 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час за вказаною адресою зареєстровані та фактично не проживають такі особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - колишня невістка разом з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані особи не проживають в даному будинку, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть. Зазначається також, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично з 2023 року проживають за межами України, а ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - разом з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 ".

У даній справі йдеться про звуження обсягу існуючих житлових прав та порушення охоронюваних законом інтересів малолітніх дітей, порушення гарантії збереження права малолітніх на житло, а також обмеження їх прав та інтересів при користуванні житловим приміщенням, адже власник житла ОСОБА_1 вимагає визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 такими, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з довготривалою відсутністю їх у даному приміщенні. Виходячи з того, що діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх непроживання в житлі не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування цим житлом.

Питання про доцільність/недоцільність визнання дітей такими, що втратили право на користування житловим приміщенням розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 25 березня 2025 року. На засідання комісії ОСОБА_1 не з`явилась, хоч про дату час та місце проведення засідання була повідомлена за допомогою телефонного зв`язку (а.с.48-49).

Суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування- Служби у справах дітей Долинської міської ради, відповідає вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, він поданий в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України.

Враховуючи викладене, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог позивачки про визнання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням слід відмовити

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.72 ЖК України, ст.ст. 391, 405 ЦК України, ст.ст. 6, 8, 11, 12, 18, 27 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", керуючись ст.ст. 12, 82, 141, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , вона ж законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , вона ж законний представник неповнолітніх: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Долинської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволити частково.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 .

В задоволенні позовних вимог про визнання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 такими, що втратили право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду .

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 (вона ж законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП: НОМЕР_4 ( вона ж законний представник неповнолітніх: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ), проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Зацікавлена особа: Служба у справах дітей Долинської міської ради: , пр-т.Незалежності,5 м.Долина, Калуського району, Івано-Франківської області, 77500.

Суддя Долинського районного суду В. А. Тураш