Провадження № 22-ц/802/997/25 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Черняк О. В.,

з участю:

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_3 , за апеляційною скаргою заінтересованої особи ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеною заявою, яку обґрунтувала тим, що вона на даний час проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також проживає її син ОСОБА_3 (заінтересована особа) та його дружина ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 також зазначила, що вона є власником 1/2 частки квартири, яка розташована у двоквартирному будинку з двома окремими входами та фактично проживає у кімнаті, яка позначена у технічному паспорті за № 5 і користується кухнею, яка позначена під № 6 з окремим входом.

Заінтересована особа ОСОБА_3 зі своєю дружиною ОСОБА_4 теж проживають за цією ж адресою і користуються кімнатами, позначеними № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , верандою І, кухнею 1 та санвузлом 2 з окремим входом.

ОСОБА_3 грубо порушує її права, що проявляється у погрозах здоров`ю, застосуванню нецензурної лексики образливого характеру, безпричинних приставаннях, застосування психологічного насильства та неодноразових погрозах застосування фізичного насильства.

Неодноразово ОСОБА_3 погрожував, що завезе її до психіатричної лікарні чи виселить у інший спосіб, перешкоджає користуватися підвалом, заборонив сусідам провідувати її та спілкуватися з нею будь-яким іншим способом.

Також щодо її сина ОСОБА_3 був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП, та винесено терміновий заборонний припис у зв`язку із вчиненням ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 домашнього насильства.

Однак даними заходи заінтересована особа ОСОБА_3 нехтує, продовжуючи далі вчиняти дії, які призводять до здійснення домашнього насильства.

Покликаючись на зазначені обставини, заявник ОСОБА_1 просила суд винести обмежувальний припис строком на 6 місяців відносно ОСОБА_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 та встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав кривдника: заборона на вхід та перебування у місці проживання (перебування) постраждалої особи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме у приміщенні кімнати, яка позначена у технічному паспорті за № 5 і кухні, яка позначена у технічному паспорті за № 6 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2025 року у цій справі заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено видати обмежувальний припис на строк 3 місяці відносно ОСОБА_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 та встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав кривдника:

- заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме у приміщенні кімнати, яка позначена у технічному паспорті за № 5 і кухні, яка позначена у технічному паспорті за № 6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, заінтересована особа ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника Людва О. В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник Людва О. В. апеляційну скаргу заперечили, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час і місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу заінтересованої особи ОСОБА_3 слід задовольнити, рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовити з таких підстав.

Частково задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані ОСОБА_1 докази підтверджують обставини застосування щодо неї ОСОБА_3 психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Проте такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушенням вимог закону.

За матеріалами справи судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 та їй на праві спільної часткової власності належить 3/4 частки цієї квартири, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав № 429378666 від 30 травня 2025 року та № 428168810 від 22 травня 2025 року (а. с. 10, 24).

Згідно з технічним паспортом (планом поверху та експлікацією приміщень) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ця квартира розташована у двоквартирному будинку та має два окремі входи (а. с. 8, 9).

Син ОСОБА_1 ОСОБА_3 проживає разом з нею.

ОСОБА_1 є людиною похилого віку та хворіє чисельними хворобами, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 18/112 від 05 лютого 2025 року (а. с. 4).

Стосовно ОСОБА_3 був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП, та винесено терміновий заборонний припис, що підтверджується листом Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області від 05 травня 2025 року за вихідним № 55402-2025.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.

За положеннями пункту 7 частини 1 статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (частини 2-4 статті 26 Закону).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено, зокрема, обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Свою заяву про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 . ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що її син ОСОБА_3 грубо порушує її права, що проявляється у погрозах здоров`ю, застосуванню нецензурної лексики образливого характеру, безпричинних приставаннях, застосування психологічного насильства та неодноразових погрозах застосування фізичного насильства, у зв`язку з чим вона зверталася у правоохоронні органи, в результаті чого стосовно ОСОБА_3 був складений протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КУпАП та винесено терміновий заборонний припис.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок про те, що, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи (такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19).

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21, саме по собі звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою відносно неї насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису слід встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Проте всупереч зазначеним вимогам закону будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 вчиняє відносно ОСОБА_1 психологічне насильство остання суду не надала, а саме по собі звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою ОСОБА_3 психологічного насильства.

Сварки, непорозуміння між сторонами свідчать про наявність конфлікту, та не підтверджують факту вчинення заінтересованою особою психологічного насильства.

Суд першої інстанції зазначених обставин не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування обмежувального припису.

Колегія суддів вважає, що заявник ОСОБА_1 не надала суду доказів про вчинення щодо неї домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовити.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заінтересованої особи ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді