ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6145/25 Справа № 203/7909/24 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «База спеціального медичного постачання» Дніпропетровської обласної ради» про відшкодування моральної шкоди (суддя першої інстанції Колесніченко О.В.),

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Комунального закладу «База спеціального медичного постачання» Дніпропетровської обласної ради» про відшкодування моральної шкоди, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь моральну щкоду у розмірі 125000,00 грн., а також судовий збір 1250,00 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року позовні вистиг задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Комунального закладу «База спеціального медичного постачання» Дніпропетровської обласної ради» у відшкодування моральної шкоди 4000,00 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з Комунального закладу «База спеціального медичного постачання» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 40,00 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_3 , та через свого представника Івріну І.Л., подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування всіх наявних в матеріалах справи обставин.

Скаргу мотивує тим, що тривалість порушення права позивача на працю виникла виключно через незаконні дії відповідача щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 , що беззастережно встановлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2024 року у справі №184/22/23, і не потребує доказування.

Вказує, що відповідач незаконно звільнив позивачку, чим позбавив останню її конституційного права на працю та права на своєчасне отримання винагороди за працю. В такий спосіб здійснено вплив на особисте життя позивача, її було позбавлено єдиного заробітку, позбавлено можливості забезпечити гідне людини існування. Позивач опинилась на межі виживання, через що втратила психологічну рівновагу, не маючи засобів для забезпечення належного рівня життя. Тривалий час, що минув з моменту звільнення і до поновлення на роботі, Позивач перебувала в стресовому стані, вона відчувала розпач та душевні страждання через те, що після багатьох років бездоганної роботи її незаконно звільнили.

Розгляд справи про поновлення ОСОБА_1 на роботі тривав майже два роки.

ОСОБА_2 просила рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційну скаргу позивача не визнала та просила відмовити у її задоволенні.

Інші учасники справи у судове засідання з`явились, про час дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області з позовом до КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року позовну заяву передано за підсудністю до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2024 року скасовано; позов ОСОБА_1 задоволений; визнано незаконним та скасовано наказ № 373 від 22 листопада 2022 року про звільнення ОСОБА_1 сторожа складу « 1052 КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» у зв`язку з виявленою невідповідністю обійманій посаді за станом здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді сторожа складу № 1052 КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» з 23 листопада 2022 року; стягнуто з КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2022 року по 25 вересня 2024 року в загальній сумі 227 517,00 грн. з відрахуванням з даної суми податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2481,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» у зв`язку з малозначністю справи.

14 грудня 2024 року Управлінням Державної казначейської служби України у Центральному районі м. Дніпра здійснено безспірне списання коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2022 року по 25 вересня 2024 року в загальній сумі 227517,00 грн., у тому числі податок на доходи фізичних осіб у сумі 40953,06 грн., єдиний внесок на загальнообов`язкове соціальне страхування в сумі 50 053,74 грн., військовий збір в сумі 11375,85 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2022 року по 25 вересня 2024 року у сумі 175188,09 грн. з боржника КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» на користь ОСОБА_1 згідно виконавчого листа Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 184/22/23 (а.с.34).

Після виконання постанови апеляційного суду в частині поновлення на роботі позивач 04 жовтня 2024 року подала заяву про звільнення її з посади за власним бажанням та наказом № 240 від 04 жовтня 2024 року її звільнено за ст. 38 КЗпП України з нарахуванням компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 01 серпня 2022 року по 04 жовтня 2024 року (17 календарних днів, 12 календарних дні, 12 календарних дні, 4 календарних дні) (а.с.32).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сума у 4000 грн є співмірною та достатньою для відновлення порушених життєвих зв`язків позивачки.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 3 статті 3 ЦПК України передбачено провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як вбачається з аналізу частини 2 ст. 16 , частини третьої статті 23, статті 280 ЦК України, одним із основних засобів захисту немайнових прав або благ людини є відшкодування моральної шкоди. Частиною другою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода може полягати: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа ізнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.

Поняття моральної шкоди також визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами), де зазначено, що «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб».

Як вбачається з аналізу ЦК України, зокрема статті 1167 Кодексу та пункту 5 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 4 від 31.03.1995 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, зобов`язання щодо відшкодування моральної шкоди виникають за наявності наступних підстав: моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші немайнові блага; протиправної поведінки (неправомірних рішень, дій чи бездіяльності) особи, яка заподіяла шкоду; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою правопорушника і її наслідком моральною шкодою; вини особи, яка заподіла шкоду.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верхового Суду України № 4 від 31.03.1995 су (із змінами), передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин законного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 24 січня 2024 рокуу справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження№ 61-1132св22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі№ 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Аналогічний висновок викладений у постанові від 24 січня 2024 року у праві № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23).

У даній справі позивачка просила стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 125000 грн. На обґрунтування цих вимог зазначила, що поведінка відповідача щодо призупинення з нею трудового договору є протиправною, своїми діями відповідач, спричинив позивачці моральну шкоду.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції встановивши в діях відповідача протиправність щодо призупинення трудових відносин з позивачкою дійшов обгрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди, оскільки відповідач своїми діями викликав у позивачки душевні страждання та переживання щодо втрати заробітку, крім того протиправність дій відповідача встановлена постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2024 року у справі № 184/22/23, якою ОСОБА_1 було поновлено на роботі.

Будь-яких підстав для збільшення суми моральної шкоди, апеляційний суд не вбачає та позивачкою не наведено переконлвих аргументів, оскільки на підтрведження обставин завдання їй моральної шкоди, окрім незаконного звільнення, позивачкою ігшщих доказів не надано.

Доводи апеляційної скарги, що на даний час позивачка повернулась до тимчасово окупованого рф міста Маріуполь, апеляційний суд не враховує, оскільки не надано жодного доказу на підтвердження даного фатку.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги зводяться до не згоди із таким рішенням.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази, встановивши незаконність дій Комунального закладу, встановлених у постанові апеляційного суду від від 20 вересня 2024 року, № 184/22/23 щодо чинення неправомірних дій, зокрема щодо звільнення позивачки, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з Комунального закладу на користь ОСОБА_1 , коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди.

З огляду на тривалість вимушених змін у житті позивачки та моральних страждань, яких вона зазнала внаслідок незаконного звільнення, суд першої інстанції, обґрунтовано стягнув на її користь 4 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та яким надана відповідна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 11 вересня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи