Справа № 357/6997/25
Провадження № 2/357/3666/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 року місто Біла Церква

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді - Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання - Бондар Ж.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду № 3 цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

12.05.2025 представник позивача, керівник товариства - Ярослава Сердійчук, звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», обґрунтовуючи тим, що 23.12.2021 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та ОСОБА_1 укладено Договір № , відповідно до якого цей Кредитний договір, Паспорт кредиту та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» www.kreditmarket.ua та з якими Позичальник ознайомився до укладення Кредитного договору та до яких Позичальник приєднався підписавши Кредитний договір) складають єдиний кредитний договір.14.02.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір №7879897, відповідно до якого кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору, а саме 10000,00 грн, шляхом переказу на картковий рахунок, а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та на умовах кредитного договору, а відповідач, в свою чергу не виконала умови договору. 01.09.2021 було укладено договір №01/09/21 відповідно до якого ТОВ ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» відступило на користь АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №. 21.12.2023 було укладено договір №НІ/11/14-Ф відповідно до якого АТ «ТАСКОМБАНК» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №. 18.02.2025 було укладено договір №18-02/25 відповідно до якого ТОВ«КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №. 25.07.2024 було укладено договір №25-07/24 відповідно до якого ТОВ«МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №7879897. Таким чином, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» наділено правом вимоги до відповідача за договором №7879897.Станом на дату формування позовної заяви до суду заборгованість відповідача за кредитним договором№ від 23.12.2021 становить18254,74 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) - 11007,72 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 1458,14 грн, заборгованість за комісіями - 5788,88 грн. Станом на день формування позовної заяви заборгованість відповідача за кредитним договором№7879897 від 14.02.2022 становить12850,73 грн, з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 9409,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 1541,73 грн, заборгованість за комісіями - 1900,00 грн. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, тому, позивач просить у судовому порядку стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованість за договорами № від 23.12.2021, № 7879897 від 14.02.2022 у розмірі 31105,47 грн та судові витрати у справі: судовий збір - 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу - 13000,00 грн.

23.06.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 23.07.2025 - 09:30.

08.07.2025 судом постановлено ухвалу, якою забезпечено участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника відповідача, адвоката Шелудько Оксани Олександрівни.

07.07.2025 представник відповідача, адвокат Шелудько Оксана Олександрівна, подала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач не надав доказів погодження умов договору, на які він посилається у зв`язку із відсутністю узгодження його з відповідачем, шляхом накладення електронного підпису на кредитний договір №7879897 від 14.02.2022. Відсутність електронного підпису на договорі суперечить нормам Закону України «Про електронну комерцію».Долучена позивачем виписка з особового рахунку за період з 23.12.2021 по 21.12.2023 не є безспірним доказом наявності у відповідача заборгованості за договором № від 23.12.2021, оскільки вона не підкріплена жодними первинними бухгалтерськими документами, не містить особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.На підтвердження розміру заборгованості позивачем було долучено до матеріалів позовної заяви розрахунки заборгованості за кредитним договором № від 23.12.2021, складені наступними (новими) кредиторами (ТОВ «Коллект Центр» та Позивачем), водночас жодного розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором (ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ») долучено не було. Розрахунок заборгованості та долучена «виписка» не узгоджуються між собою, а тому відсутня можливість перевірити як факт наявності заборгованості у відповідача, так і встановити її розмір. Також, позивачем до позовної заяви не долучено жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження здійснення нарахувань по кредитному договору №7879897 від 14.02.2022, а тому відсутня можливість перевірити якфакт наявності заборгованості у відповідача, так і встановити її розмір в обох кредитних договорах.Також, жодних доказів на підтвердження отримання відповідачем грошовихкоштів за кредитним договором №7879897 від 14.02.2022, позивач, всуперечвимог ст. 81, 83, 177 ЦПК України, не надав.Щодо вимоги про стягнення заборгованості за комісією. Доданий позивачем кредитний договір № від 23.12.2021 не містить посилань на розмір комісій, які підлягають сплаті позичальником. Будь яких інших документів, які б встановлювали обов`язок позичальника сплачувати комісії відповідачем підписано не було. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». В кредитному договорі № від 23.12.2021 не передбачена сплата позичальником будь-яких комісій, а тому, позивач безпідставно та незаконно вимагає від відповідача сплату заборгованості за комісією у розмірі 5788,88 грн. В кредитному договорі №7879897 від 14.02.2022 позивач не зазначив та не надав доказів наявності переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які фінансовою установою встановлена комісія, а тому положення вказаного кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію (без зазначення переліку дій банка, які входять до її складу) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, умови договору, якими передбачено сплату комісійної винагороди за видачу кредиту є нікчемними, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за комісією у розмірі 5788,88 грн. за кредитним договором № від 23.12.2021 та кредитним договором №7879897 від 14.02.2022 є безпідставними, недоведеними та задоволенню не підлягають. Позивач до матеріалів позовної заяви додає правила надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «МІЛОАН» у редакції від 04.02.2022, які є невід`ємною частиною цього Договору. Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці правила, додані до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи кредитний договір №7879897 від 14.02.2022. Оскільки позичальником не було особисто підписано надані Правила надання коштів у позику, тому вказані Правила надання коштів у позикуне можна вважати належним та допустимим доказом та частиною кредитного договору №7879897 від 14.02.2022. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Так само не є належним доказом укладення кредитного договору №7879897 від 14.02.2022 наданий позивачем Паспорт споживчого кредиту, оскільки зазначений Паспорт містить узагальнену інформацію про умови кредитування та є лише інформаційною довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк (фінансова установа) зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Щодо врахування статусу відповідача - ОСОБА_1 . Відповідач є військовослужбовцем, який перебуває з 22.03.2025 по теперішній час на військовій службі на особливий період. Оскільки, відповідач є військовослужбовцем, на нього поширюються пільги, встановлені Законом, а тому відповідач цілком обґрунтовано, правомірно та на законних підставах має право на пільги у відповідності до положень п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Щодо відступлення прав вимоги за кредитними договорами. Усі вищезазначені договори факторингу є рамковими, в їх тексті не визначено, які саме права вимоги передаються/відступаються на користь нового кредитора. Отже, надані вищевказані документи не є належними доказами наявності заборгованості, що відповідно до вимог цивільного процесуального закону не встановлює реальне виконання чи невиконання кредитного договору боржником/відповідачем. Надані суду «Реєстри боржників» не є належним доказом відступлення прав вимоги, оскільки є лише довідкою/листом, на якому позивач надрукував певну інформацію, яка, на його думку, відповідає інформації, наявній в реєстрі боржників, що є додатком до договоруфакторингу. Також, звертає увагу, що на момент укладення договору відступлення прав вимоги №01/09/21 між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та АТ«ТАСКОМБАНК», в 2021 році ще не виникло зобов`язання між первіснимкредитором ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та відповідачем закредитним договором № від 23.12.2021, тобто у первісногокредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням за обома кредитнимидоговорами, яке він міг би передати позивачу на підставі договоруфакторингу №01/09/21 від 01.09.2021.Оскільки АТ «ТАСКОМБАНК» право вимоги відносно Відповідача у зобов`язанні ненабуло за кредитним договором № від 23.12.2021, а тому таке право немогло бути в подальшому передане цим товариством на підставі договору факторингу№НІ11/14-Ф від 21.12.2023 ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», яке, в свою чергу, не могло передати таке право позивачу за договором факторингу №18-02/25 від 18.02.2025. Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.Тому, просить у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі та стягнутиз позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи.

18.07.2025 представник позивача, керівник товариства - Ярослава Сердійчук, подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що ознайомившись з відзивом на позовну заяву, вважає його необґрунтованим, таким який не спростовує підстави, які зазначені в позовній заяві, та таким, який не підлягає взяттю до увагу, з огляду на наступне. По-перше: відповідач прямо не заперечує факт укладання договору, отримання грошових коштів та виникнення зобов`язань між сторонами. Посилання відповідача на недоведеність обставин є безпідставними та такими, що не підлягають взяттю до уваги. Кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами Кредитного договору, що підтверджується відповідними доказами, які додані до позовної заяви. В тому числі, відповідач здійснював часткове погашення за кредитним договором, таким чином підтвердив свою згоду з погодженими сторонами умовами Договору. По-друге: 14.02.2022 ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит №7879897. Договір було укладено згідно з п.3.ч.1. ст. 9 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Позивачем надані належні та достатні докази, які беззаперечно підтверджують, що відповідач ідентифікував себе в інформаційно телекомунікаційній системі кредитодавця; надав відповідні дані для заповнення формуляра заяви-анкети (ПІП, РНОКПП, місце проживання, телефон, дані паспорту, номер платіжної картки та ін.) та шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором погодився з запропонованими умовами договору та підписав їх. Також, твердження відповідача щодо відсутності доказів отримання кредитних коштів, тощо не заслуговують на увагу, оскільки позивачем були надані достатні та допустимі докази щодо укладення договору та перерахування коштів за ним. Вбачається, що відповідач, отримавши кредитні кошти та уклавши кредитний договір в електронній формі, намагається уникнути обов`язку з повернення грошових коштів, отриманих у кредит. До позовної заяви надано розрахунки заборгованості, з яких вбачається за який період нараховується заборгованість та за якою відсотковою ставкою (відповідно до визначеного пункту кредитного договору). Дана інформація детально відображена безпосередньо в розрахунку заборгованості ТОВ «Мілоан», ТОВ «Коллект Центр`та ТОВ «Факторинг Партнерс». Відповідачем не було надано ніяких доказів виконання зобов`язань, в тому числі доказів невірного нарахування виниклої суми заборгованості по відсоткам, відповідно до умов Договору про споживчий кредит, в тому числі шляхом проведення та надання власного контррозрахунку у відповідності до всіх погоджених умов. Законом №1734-VIII прямо передбачено право банку (фінансової установи) встановлювати у кредитному договорі комісію, то умови п. 1.5.1 договору в частині нарахування такої комісії не є нікчемними відповідно до положень ч.1 та 2 ст. 11, ч.5 ст. 12 названого Закону, а розглядаються з точки зору права як такі, що юридично мали місце і створили правові наслідки для сторін правочину. Також, посилання відповідача на дію норми ст. 15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не розповсюджується на відповідача в даному спорі, оскільки кредитні зобов`язання у відповідача виникли з 23.12.2021 та 14.02.2022; заборгованість нарахована до стягнення станом на 26.06.2023 та 25.02.2022, тобто до набрання чинності внесених змін до вказаного Закону. Вказаного статусу «військовослужбовця» відповідач ОСОБА_1 набув 22.03.2025, а відтак безпідставним є звільнення від відповідальності по сплаті процентів за кредитними договорами з цієї підстави, в тому числі щодо заборгованості, нарахованої станом на 26.06.2023 та 25.02.2022, коли відповідач відповідного статусу не мав. Позивач не нараховував пеню, неустойку та/або інші штрафні санкції за невиконання умов договорів, а лише відсотки за користування кредитом, у розмірі та строк, погоджений сторонами. Враховуючи, що відсотки не є пенею, їх зменшення чинним законодавством не передбачено. До позовної заяви були надані належним чином завірена Копії Договорів відступлення прав вимоги та Договорів факторингу, з належним чином завіреними додатками (де наявна вся інформація щодо боржника ОСОБА_1 та відповідного договору). В додатках наявні реєстри боржників з детальною інформацією щодо договору, суми заборгованості та даних боржника. Детально інформація також відображена в Витязі з реєстру боржників. Також, надані платіжні доручення по сплаті за відповідними договорами та Акти зарахування зустрічних однорідних вимог. Таким чином, відповідні заперечення відповідача є безпідставними та необґрунтованими. Також, вимога відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу не підлягають задоволенню, оскільки, сам відзив на позовну заяву є необґрунтованим та суперечливим. Враховуючи обсяг виконаних робіт (відсутність належного вивчення умов укладання договору, ненадання належних доказів по справі, відсутність належно проведеного контррозрахунку до відзиву), вважаємо, що розмір витрат на правничу допомогу відповідачу є необґрунтованим, недоведеним та значно завищеним. Витрати позивача на правничу допомогу були неминучими та є обґрунтованими, в свою чергу витрати відповідача не можна визначити як «неминучі та співмірні», належним чином не були обґрунтовані, а саме щодо витраченого часу та деталізованого обсягу робіт.Таким чином, витрати на правничу допомогу, заявлені Відповідачем є безпідставними та необґрунтованими. У зв`язку з чим, позивач просить відмовити відповідачу у задоволенні вимоги про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у повному обсязі. Тому, просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

22.07.2025 судом постановлено ухвалу, якою забезпечено участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника позивача - Юзипчука Максима Вікторовича.

23.07.2025 судом постановлено ухвалу, якою поновлено ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» строк для подання клопотання про витребування доказів та витребувано в АТ «ТАСКОМБАНК» та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» письмові докази на підтвердження обставин справи, які місять банківську таємницю та можуть бути надані лише за рішенням суду.

23.07.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 04.09.2025 - 10:00, у зв`язку з витребуванням доказів.

06.08.2025 на адресу суду від АТ «ТАСКОМБАНК» надійшла відповідь на ухвалу суду про витребування доказів.

14.08.2025 на адресу суду від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшла відповідь на ухвалу суду про витребування доказів.

28.08.2025 представник позивача, керівник товариства - Ярослава Сердійчук, подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідь на ухвалу суду, відповідно до якої, на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_1 та надані ідентифікаційні дані власника картки. Також додатково було направлено виписку по рахунку № НОМЕР_1 за період 14.02.2022 по 14.03.2022, яка містить зарахування на суму 10000,00 грн. Таким чином, підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 отримав на свою банківську картку кредитні кошти у розмірі 10000 гривень за договором №7879897 укладеним 14.02.2022 з ТОВ «МІЛОАН». АТ «ТАСКОМБАНК» також надало відповідь, відповідно до якої зазначив, що вказаний в ухвалі рахунок НОМЕР_2 ОСОБА_1 в АТ «ТАСКОМБАНК» не відкривався, а тому банк не може надати інформацію, запитувану в резолютивній частині ухвали. Отримавши відповідь банку, позивач звернувся із запитом до попереднього кредитора, у результаті чого було витребувано повторно відомості, а саме документи, які підтверджують перерахунок коштів на виконання умов договору № від 23.12.2021, укладеного з ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» і позивачу було надано платіжну інструкцію № ТС-215872 від 23.12.2021, з якої слідує, що ТОВ «ФК «ЦФР» 23.12.2021 було здійснено переказ у розмірі 8000 грн на рахунок - ОСОБА_1 . Таким чином, підтверджено, що рахунок НОМЕР_3 , на який було здійснено переказ кредитних коштів за договором № , укладеним 23.12.2021 з ТОВ«ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ», належить відповідачу. Отримавши дані відомості від АТ «ТАСКОМБАНК» було встановлено, що під час подання клопотання позивачем було допущено описку, в результаті чого дана описка унеможливила належне виконання ухвали суду банком. Таким чином, встановлено та підтверджено отримання відповідачем коштів за кредитними договорами. Тому, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

01.09.2025 судом постановлено ухвалу, якою забезпечено участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника позивача - Кондрат Людмилу Геннадіївну.

Представник позивача - Кондрат Людмила Геннадіївна, у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, 04.09.2025 подала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує та позов просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідач - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та його представник, адвокат Шелудько Оксана Олександрівна, 04.09.2025 подала до суду заяву, у якій просила розгляд справи провести без участі відповідачата його представника за наявними в матеріалах справи документами.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Встановлено, що 14.02.2022 ОСОБА_1 заповнив анкету-заяву на кредит №7879897 (Т. 1 а.с. 125-126), згідно якої надав про себе всю загальну інформацію, персональні дані, адресу місця проживання та реєстрації, місце роботи, засоби зв`язку, бажаний розмір кредиту - 10000,00 грн, строк кредиту, дату повернення кредиту, комісію, проценти, та вказану анкету було погоджено.

14.02.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №7879897(Т. 1 а.с. 110-120), відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п.1.3. Договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. Договору (далі - кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит.

Відповідно до п. 1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 10000,00 грн.

Відповідно до п. 1.3 Договору кредит надається загальним строком на 65 днів з 14.02.2022 і складається з пільгового та поточного періодів. Пільговий період складає 5 днів, з дати видачі кредиту і завершується 19.02.2022, поточний період складає 60 днів, що настає з наступного дня за днем завершення пільгового періоду і закінчується 20.04.2022.

Відповідно до п. 1.4 Договору повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом позичальник має здійснити до 19.02.2022 (рекомендовану дату платежу), але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості 20.04.2022 (останнього дня строку кредитування).

Відповідно до п. 1.5 Договору загальні витрати за пільговий період складає 3150,00 грн, а загальні витрати за кредитом (за весь строк кредитування) складають 33150,00 грн. Комісія за надання кредиту: 1900,00 грн., яка нараховується за ставкою 19,0% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду: 1250,00 грн, які нараховуються за ставкою 2,5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду. Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 30000,00 грн, які нараховуються за ставкою 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду.

Відповідно до п. 1.6 Договору тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2,.2.3 цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти НОМЕР_4 *47.

Згідно п. 5.1 Договору позичальник підтверджує, що до укладення Договору отримав проект цього кредитного Договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами (у т.ч. викладеними у п.6.3) та Правилами, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору, які містяться в матеріалах справи (Т. 1 а.с. 127-135).

Відповідно до п.п. 6.1 Договору цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Згідно п. 6.5 Договору цей Договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.

Також, встановлено, що відповідачем підписано графік платежів та паспорт споживчого кредиту, що є додатком № 1 та додатком №2 до договору про споживчий кредит №7879897від 14.02.2022 (Т. 1 а.с. 121-124).

Встановлено, що 23.12.2021 ОСОБА_1 , ознайомившись з умовами кредитування, підписав заяву-анкету на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ», що підтверджується матеріалами справи (Т. 1 а.с. 26).

23.12.2021 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № (Т. 1 а.с. 22-23), згідно якого кредитодавець зобов?язується надати кредит у розмірі 11932,00 грн безготівковим шляхом строком на 24 місяці, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Згідно з п. 1.3. Кредитного договору позичальник зобов?язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в Графіку платежів.

Згідно п. 1.4 Договору підписавши цей договір позичальник доручає кредитодавцю виплатити (сплатити) за рахунок отриманого кредиту такі суми грошових коштів за наступними реквізитами: 8000,00 грн на поточний рахунок ОСОБА_1 , 800,00 грн - страховий платіж на користь ПАТ «Страхова компанія «ТАС», 1824,00 грн - страховий платіж на користь ПАТ «Страхова компанія «ТАС», 649,00 грн та 659,00 грн -оплата за електронний ключ доступу до додатку «SupportUA» та «Radar» відповідно.

Згідно з п. 3.3 Договору всі інші умови кредитного договору, зазначені в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» та з якими позичальник ознайомився до укладення цього договору та до яких позичальник приєднується підписавши цей договір.

Відповідно до п. 3.4 Договору цей Кредитний договір та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» складають єдиний кредитний договір.

23.12.2021 відповідач - ОСОБА_1 паспорт кредиту № НОМЕР_5 , що підтверджується матеріалами справи (Т. 1 а.с. 24-25).

Згідно п. 4 Паспорта кредиту (основні умови кредитування) кредит у розмірі 11932 грн надається безготівковим шляхом, протягом 3 (трьох) банківських днів від дня укладення договору строком на 24 місяці на будь-які законні цілі.

Згідно п. 5 Паспорту кредиту щомісячні проценти від суми кредиту - 2,99 %, загальні річні проценти - 9,99%.

У разі прострочення виконання своїх кредитних зобов`язань, позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від суми наданого кредиту за кожний факт виникнення прострочки відповідно о графіку платежів (п. 7 Паспорта кредиту).

Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Також, ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Отже, встановлено, що вказаний кредитний договір № від 23.12.2021між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 23.12.2021 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, що не заперечується відповідачем.

Представник відповідача, адвокат Шелудько Оксана Олександрівна, заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що позивач не надав доказів погодження умов договору, на які він посилається у зв`язку із відсутністю узгодження його з відповідачем, шляхом накладення електронного підпису на кредитний договір №7879897 від 14.02.2022.

Однак, суд критично оцінює зазначене твердження представника, виходячи з наступного.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону).

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

П. 6 ч. 1 ст. 3 цього Закону визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону).

На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

У ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вказано, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

За змістом ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21).

Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором не було б укладено.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18.

З довідки ТОВ «МІЛОАН» (Т. 1 а.с. 136) вбачається, що клієнта ОСОБА_1 з яким укладено договір про споживчий кредит №7879897 від 14.02.2022, ідентифіковано товариством (одноразовий ідентифікатор L34781 і номер телефону НОМЕР_6 ) та здійснено акцепт договору.

Вищевказаний кредитний договір №7879897 від 14.02.2022 підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Підписання кредитного договору №7879897 від 14.02.2022 (електроннимпідписом) свідчить про те, що ОСОБА_1 усі умови цілком зрозумів та своїм підписом письмово підтвердив та закріпив те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.

Тому, аналізуючи в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що факт підписання договорупро споживчий кредит №7879897 від 14.02.2022 в електронному вигляді за допомогою одноразового ОСОБА_2 є доведеним, натомість останній будь-яких доказів на спростування вказаних обставин до суду не надав.

Таким чином, договір про споживчий кредит №7879897 від 14.02.2022, підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 14.02.2022 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами у розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України, закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Ч. 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Представник відповідача, адвокат Шелудько Оксана Олександрівна, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази перерахування позивачем грошових коштів та отримання їх відповідачем відповідно до умов кредитних договорів № від 23.12.2021, №7879897 від 14.02.2022.

Суд критично оцінює зазначене твердження представника виходячи з наступного.

Встановлено, що ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» свої зобов`язання за кредитним договором № від 23.12.2021 виконало у повному обсязі, надало відповідачу кредитні кошти у розмірі 11932,00 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку (Т. 1 а.с. 27-78) та копією платіжної інструкції №ТС-215872 від 23.12.2021 (Т. 2 а.с. 59), згідно якої на рахунок ( НОМЕР_3 ) відповідача - ОСОБА_1 було перераховано грошові кошти у розмірі 8000,00 грн у відповідності до вимог п. 1.4 Договору.

Також, у відповідності до умов кредитного договору №7879897 від 14.02.2022, який укладений в електронній формі, кредитні кошти було надано відповідачу у безготівковій формі на його банківську картку НОМЕР_7 .

Перерахування на картковий рахунок ОСОБА_1 (№ НОМЕР_7 ) грошових коштів за договором про споживчий кредит №7879897 від 14.02.2022 підтверджується квитанцією № (Т. 1 а.с. 137), у якій зазначено про здійснений переказ грошових коштів у розмірі 10000,00 грн на картковий рахунок НОМЕР_7 згідно договору №7879897.

Вказані обставини підтверджується також випискою по картковому рахунку за період з 14.02.2022 по 14.03.2022 та інформацією, яка надана АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на виконання вимог ухвали про витребування доказів від 23.07.2025 (Т. 2 а.с. 49-53) та не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, враховуючи, що він не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до такої інформації, відповідно до законодавства.

Представник відповідача, адвокат Шелудько Оксана Олександрівна, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що позивачем не надані докази належного відступлення до нього від первісних кредиторів прав вимоги відносно відповідача за кредитними договорами № від23.12.2021, №7879897 від 14.02.2022.

Суд частково враховує твердження представника відповідача виходячи з наступного.

01.09.2021 між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та АТ «ТАСКОМБАНК» укладено договір факторингу №01/09/21 (Т. 1 а.с. 80-83), відповідно до якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимог до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору.

Згідно п. 2.2 Договору сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог.

Згідно п. 3.4 Договору право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог та зарахування коштів у розмірі ціни договору за рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам.

21.12.2023 між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір факторингу №НІ/11/14-Ф (Т. 1 а.с. 84-89), відповідно до якого фактор зобов?язується передати клієнту суму фінансування, а клієнт зобов?язується відступити факторові прав вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 2.2 Договору фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі фактором у клієнта прав вимоги та набуття фактором прав вимоги на борг.

Згідно п. 2.3 Договору відступлення права вимоги та їх перехід від клієнта до фактора відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру прав вимог, згідно додатку №2 до цього договору, але не раніше оплати фактором суми зазначеної в п. 3.1 Договору, після чого фактор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно боргу та набуває всі права вимоги визначені цим договором.

Згідно актів приймання-передачі Реєстру прав вимоги до договору факторингу №НІ/11/14-Ф від 21.12.2023 (Т. 1 а.с. 90), АТ «ТАСКОМБАНК» передав, а новий кредитор ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» прийняв реєстр прав вимоги, після чого від клієнта до фактора переходять права вимоги боргу до позичальників і фактор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх боргів.

З копії платіжної інструкції № від 21.12.2023 (Т. 1 а.с. 95), вбачається, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» сплатило суму фінансування згідно п. 3.1 договору факторингу №НІ/11/14-Ф від 21.12.2023.

З Реєстру прав вимоги до договору факторингу №НІ/11/14-Ф від 21.12.2023 (Т.. 1 а.с. 91-94) вбачається, що ТОВ «Коллект центр» набуло права грошової вимоги до боржника ОСОБА_3 за кредитним договором № від 04.05.2020.

18.02.2025 між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір №18-02/2025 про відступлення прав вимоги (Т. 1 а.с. 96-104), відповідно до якого первісний кредитор відступає, шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах права вимоги первісного кредитора до боржників.

Згідно з п. 5.2 Договору, право вимоги вважаються відступленими первісним кредитором та набутими новим кредитором в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників в друкованому вигляді.

Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру Боржників (в електронному та паперовому вигляді) до договору №18-02/2025 про відступлення прав вимоги від 18.02.2025 (Т. 1 а.с. 105) первісний кредитор ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» передав, а новий кредитор ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» прийняв реєстр боржників, після чого від первісного кредиторадо нового кредитора переходять права вимоги заборгованості до боржників і новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників.

18.03.2025 між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» підписано акт про зарахування зустрічних однорідних вимог (Т 1 а.с. 106).

Відповідно до Реєстру боржників до договору №18-02/2025 про відступлення прав вимоги від 18.02.2025 (Т. 1 а.с. 107-109) від ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за договором № від 23.12.2021 на загальну суму 18254,74 грн.

Так, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч.1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 516 ЦПК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч.1 ст. 519 ЦК України).

Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Так, позивач на підтвердження факту переходу права вимоги, зокрема, надає, копію договору факторингу №01/09/21 від 01.09.2021 між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та АТ «ТАСКОМБАНК», згідно умов якого Згідно п. 3.4 Договору право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог та зарахування коштів у розмірі ціни договору за рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам.

Водночас, позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до АТ «ТАСКОМБАНК» за кредитним договором № від 23.12.2021 від первісного кредитора ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ», оскільки реєстр прав вимог по формі встановленому у відповідному додатку до договору факторингу №01/09/21 від 01.09.2021, передбачений п. 3.4 Договору та згідно якого до АТ «ТАСКОМБАНК» перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № від 23.12.2021, у матеріалах справи відсутній.

Таким чином, АТ «ТАСКОМБАНК» право вимоги відносно ОСОБА_1 як боржника у зобов`язанні не набуло, таке право не могло бути передане цим товариством на підставі договору факторингу №НІ/11/14-Ф від 21.12.2023 та договору №18-02/2025 про відступлення прав вимоги від 18.02.2025, позивачу ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» та товариство не має права вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним 23.12.2021 між останнім та ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ».

Отже, встановивши відсутність належних, достовірних та достатніх доказів щодо переходу права вимоги за кредитним договором № від 23.12.2021, від ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» до АТ «ТАСКОМБАНК», суд дійшов висновку про недоведеність наявності підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованості за кредитним договором № від 23.12.2021 у розмірі 18254,74 грн та про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача за кредитним договором №7879897 від 14.02.2022, що був укладений між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 , суд враховує наступне.

25.07.2024 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу № 25-07/2024 (Т. 1 а.с. 151-160), відповідно до якого клієнт (первісний кредитор) відступає за плату своє право грошової вимоги до боржників строк виконання зобов`язань за якою настав, або яке виникне у майбутньому, а фактор, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим Договором, приймає право грошової вимоги до Боржників, що належить Клієнту, і стає новим Кредитором за договорами про споживчий кредит, раніше укладеними між Клієнтом і Боржниками.

Відповідно до п. 2.2. Договору відповідно до умов цього Договору Фактор набуває права на всі суми, які він одержить на виконання вимоги від Боржників, а Клієнт не відповідає перед Фактором, якщо одержані Фактором суми виявляться меншими від суми, сплаченої Фактором Клієнтові.

Відповідно до п. 6.1.3 Договору перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників для друку згідно Додатку № 4, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до Боржників стосовно їх Заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників для друку підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру Боржників в електронному вигляді та для друку від 25.07.2024 до Договору факторингу №25-07/2024 від 25.07.2024 (Т. 1 а.с. 161-162) клієнт ТОВ «МІЛОАН» передав, а фактор ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» прийняв реєстр боржників для друку, після чого від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників.

Згідно платіжної інструкції №448090004 від 25.07.2024 (Т. 1 а.с. 163) ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» здійснило оплату згідно договору факторингу №25-07/2024 від 25.07.2024.

Відповідно до Реєстру боржників для друку від 26.07.2024 до Договору факторингу №25-07/2024 від 26.07.2024 (т. 1 а.с. 164-167) від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» перейшло право вимоги до ОСОБА_4 за договором №7879897 від 14.02.2022на загальну суму 12850,73 грн.

Судом, враховуючи положення ст. 512-514, 516, 517, 1077 ЦК України, встановлено, що позивач є правонаступником кредитора ТОВ «МІЛОАН» за зобов`язанням, у яких відповідач є боржником за кредитним договором №7879897 від 14.02.2022.

Також, ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №278/1679/13-ц, в якій ВС зауважив, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.

При цьому аналіз змісту ст. 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором.

Таким чином, у разі сплати ОСОБА_1 коштів на рахунок первісного кредитора, вони були б перераховані на рахунки ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» та зараховані для погашення кредитної заборгованості.

Встановлено, що відповідач з умовами договору був ознайомлений, підписав кредитний договір №7879897 від 14.02.2022, отримав кредит у розмірі 10000,00 грн, однак умови договору порушив.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, позивачем доведено факт укладення кредитних договорів №7879897 від 14.02.2022, факт отримання відповідачем грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, а тому, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту згідно договору №7879897 від 14.02.2022 у розмірі 9409,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по відсотках, слід зазначити наступне.

Представник відповідача, адвокат Шелудько Оксана Олександрівна, заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що позивачем не надано доказів, які б беззаперечно свідчили про наявність заборгованості відповідача за кредитним договором №7879897 від 14.02.2022 та позивачем не надані докази обґрунтованості заявлених сум заборгованості за вказаним договором.

Суд критично оцінює зазначене твердження представника виходячи з наступного.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Також, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц та від 15.01.2025 у справі № 753/16762/15-ц.

Так, на підставу вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача позивачем було надано розрахунок заборгованості (Т. 1 а.с. 138), згідно якого заборгованість відповідачаза кредитним договором№7879897 від14.02.2022становить12850,73 грн, з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 9409,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 1541,73 грн, заборгованість за комісіями - 1900,00 грн.

Суд вважає, що надані позивачем розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом, враховуючи, що до суду надані докази отримання відповідачем кредитних коштів за договором №7879897 від 14.02.2022, а відповідач заперечуючи заявлений позивачем розмір заборгованості свого контррозрахунку, який би спростовував доводи позивача щодо суми боргу, до суду не надав.

Крім того, з наданого розрахунку заборгованості за договором про споживчий кредит №7879897 від14.02.2022 вбачається, що сума заборгованості за відсотками нарахована у період з 14.02.2022 по 04.03.2022, тобто в межах строку кредиту.

Представник відповідача, адвокат Шелудько Оксана Олександрівна, заперечуючи проти позовних вимог зазначає про необхідність списання будь-яких нарахованих відсотків за кредитним договором №7879897 від 14.02.2022, беручи до уваги статус відповідача як військовослужбовця.

Однак, суд критично оцінює зазначені твердження представника, виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідач - ОСОБА_1 , з 22.03.2025 призваний на військову службу у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 про мобілізацію та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_8 Державної прикордонної служби України по теперішній час, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_8 , копією військового квитка (Т.1 а.с. 236, 243-251).

Відповідно до ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом в.о. Президента України від 17.03.2014 № 303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126-VII «Про часткову мобілізацію в Україні» в Україні оголошена мобілізація, у зв`язку з чим з 18.03.2014 настав особливий період.

Також, Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан, який діє і на даний час.

Однак, враховуючи, що ОСОБА_1 у період дії особливого періоду з 17.03.2014 був військовозобов`язаним та лише з моменту призову під час мобілізації, а саме з 22.03.2025 став військовослужбовцем, останній не має права на звільнення від сплати процентів за користування кредитом на підставі ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», отриманим за кредитним договором №7879897 від 14.02.2022, оскільки заборгованість по процентам виникла до набуття ним статусу військовослужбовця під час особливого періоду, а тому вимоги про стягнення з нього відсотків за користування кредитом згідно договору про споживчий кредит №7879897 від 14.02.2022 у розмірі 1541,73 грн підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по комісії у розмірі 1900,00 грн, суд зазначає наступне.

Представник відповідача, адвокат Шелудько Оксана Олександрівна, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що позовна вимога, що полягає у стягненні заборгованості за комісією за не підлягає задоволенню, з огляду на те, що дана позовна вимога не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності в розумінні Закону України «Про споживче кредитування» та повинна бути вирахувана із загальної суми заборгованості.

Суд критично оцінює зазначені твердження представника виходячи з наступного.

Як зазначено вище у рішенні, 14.02.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 договір про споживчий кредит №7879897, умовами якого передбачено одноразово сплату комісії за надання кредиту у розмірі 19% від суми кредиту, що складає 1900,00 грн (п. 1.5.1 Договору).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення ч.1, ч.2, ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно із ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд вбачає наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості по комісії за договором про споживчий кредит №7879897від 14.02.2022у розмірі 1900,00 грн.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц).

Представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надала: копію договору №02-07/2024 про надання правової допомоги від 02.07.2024, копію прайс-листа до договору, заявка на надання юридичної допомоги №1030 від 01.03.2025 та витяг з акту №7 про надання юридичної допомоги від 31.03.2025, згідно яких вартість послуг в рамках розгляду даної справи становить 13000,00 грн (4000,00 грн (2 години) надання усної консультації та 9000,00 грн (3 години) складання позовної заяви про стягнення боргу) (Т. 1 а.с. 139-145).

Отже, позивач ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», в зв`язку з розглядом даної справи поніс судові витрати на правничу допомогу на загальну суму 13000,00 грн.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Так, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат позивача на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, однак, жодних доказів на підтвердження неспівмірності вказаних витрат на професійну правничу допомогу до суду не надано, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, представник відповідача зазначає, що сума адвокатських витрат в розмірі 13000 грн є неспівмірною зі складністю справи, яка є малозначною, та обсягом наданих адвокатських послуг.

Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, у яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Водночас, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18).

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020у справі № 922/2685/19, де визначено, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Проаналізувавши надані стороною позивача докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, у яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), а також врахувавши заперечення відповідача, суд дійшов висновку, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 13000,00 грн, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з огляду на наступне.

Так, така послуга, як усна консультація позивача, вартість якої становить 4000,00 грн, включає в себе послугу зі складання позовної заяви. Тому зазначення цієї послуги окремо і встановлення вартості за кожну з послуг є безпідставним та не відповідає критерію реальності адвокатських послуг, враховуючи, що справа не є складною (стягнення заборгованості за кредитним договором, ціна позову якого становить 31105,47 грн) та відноситься до категорії малозначних.

Враховуючи вищевикладене, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн, які просить стягнути позивач, не відповідають критеріям співмірності, необхідності та розумності, з урахуванням вчинених адвокатами об`єму дій та наданих послуг, а також з урахуванням складності справи.

З огляду на обставини справи та на фактичний об`єм необхідних послуг, наданих адвокатом, суд дійшов висновку, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн, є доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію справедливості, розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи та вчинених адвокатами дій.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 31105,47 грн, водночас позовні вимоги задоволено частково на суму 12850,73грн.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються, у разі часткового задоволення позову, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням наведених обставин та положень закону, розмір витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які повинен сплатити відповідач позивачу становить 1652,54 грн.

Також, позивач при подачі позову до суду сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн (Т. 1 а.с. 21), а тому, враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягується судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1000,78 грн.

Керуючись ст. 11, 15, 16, 205, 207, 526, 610, 611, 612, 628, 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України,Законом України «Про електронну комерцію», ст. 4, 12, 19, 76 - 82, 133, 137, 141, 258, 259, 264 - 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованість за договором № 7879897 від 14.02.2022 у розмірі 12850,73 грн (дванадцять тисяч вісімсот п`ятдесят гривень 73 копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1000,78 грн та витрати за професійну правничу допомогу у розмірі 1652,54 грн, всього 2653,32 грн (дві тисячі шістсот п`ятдесят три гривні 32 копійки).

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», , місцезнаходження: вулиця Гедройця Єжи, будинок 6, офіс 521, місто Київ, 03150.

Відповідач - ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_9 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 09.09.2025.

Суддя: О. В. Бондаренко