Єдиний унікальний номер: 379/1313/25
Провадження № 2/379/526/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року м. Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі головуючого судді Разгуляєвої О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

УСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 25000,00 грн щомісяця, з щорічною індексацією згідно закону, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня розірвання шлюбу з 11.12.2023, і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 . В обґрунтування позову зазначає, що вона та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між ними припинено з 2023 року, дитина повністю перебуває на утриманні позивачки.

Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини весь час з моменту розлучення. Відповідач є працездатною особою, зареєстрований, як фізична особа- підприємець, має дохід. Також з вересня 2022 і по теперішній час відповідач є військовослужбовцем, але допомоги на утримання дитини надав за цей час тричі, в сумі на власний розсуд, що і змусило її звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 29.07.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд цивільної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, сторонам роз`яснено вимоги ст.178 ЦПК України.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останніх не надходило.

14.08.2025 відповідач ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , оскільки вважає її необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Вказав, що попри офіційне розірвання шлюбу, вони з позивачкою проживали разом до травня 2025 року. За цей час мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати на ремонт і покращення житлових умов, придбання техніки, продуктів харчування, оплату комунальних послуг. В грудні 2024 ними спільно було придбано квартиру. Після припинення шлюбних відносин за усною домовленістю з позивачкою, відповідач щомісячно сплачував аліменти на утримання доньки в розмірі від доходу (військової зарплати). Крім того, після мобілізації ведення бізнесу відповідача та бухгалтерії було передано позивачці. Дохід від підприємницької діяльності у період військової служби відповідача, фактично отримувала позивачка. Після погіршення їхніх стосунків відповідач припинив ведення підприємницької діяльності та з 14.05.2025 скасував ФОП. Тому, з позовними вимогами позивачки не погоджується та заперечує проти їх задоволення. Судові витрати у справі покласти на позивачку.

Позивач ОСОБА_1 27.08.2025 надала до суду письмові пояснення (в розумінні п.3 ч.1 ст.43 ЦПК України), 27.08.2025 на відзив на позовну заяву в яких позивач не погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві на позовну заяву. Вважає, що вона має право обрати в якій спосіб стягувати кошти з відповідача на користь дитини. Відповідач є здоровим та працездатним, отримує дохід та має велику кількість майна. Тому, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги повністю.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення щодо них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено в судовому засіданні, батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Згідно копії рішення Таращанського районного суду №379/1744/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано(а.с.6-7).

До позовної заяви долучено копії декларацій платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за період з 2021 року по 2024 року. Відповідно до вищевказаних декларацій ФОП ОСОБА_2 здійснював роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах та отримував дохід від господарської діяльності (а.с.9-22).

З долучених до відзиву документів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації з 22.09.2022 (а.с. 46), отримує заробітну плату, загальна сума доходу заявника за період з січня 2025 року по липень 2025 становить 353561,07 грн (а.с.47).

Відповідачем до матеріалів справи долучені платіжні інструкції про перерахування на карту ОСОБА_1 коштів із зазначенням в призначенні платежу, що це аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , а саме: 18.05.2025 -14050,00 грн (а.с. 48); 20.07.2025- 14050,00 грн (а.с. 49); 21.06.2025- 10050,00 грн (а.с. 50).

Також згідно копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Козир М.А. 05.12.2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1865, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (покупці) придбали квартиру в с. Новосілки Чабанівської ТГ Фастівського району Київської області (а.с.51-54). Квартира перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (по 1/2 частці кожен) (а.с.55).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, 14.05.2025 було внесено запис до ЄДР про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 (а.с.60-61).

Норми права якими керується суд.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначають: кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до положення ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз вказаних норм свідчить, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто, визначення способу (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів. При цьому для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі не має значення, що, зокрема: платник аліментів одержує заробіток (дохід) повністю або частково в іноземній валюті; або має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові Цивільного касаційного суду Верховного Суду від 04.07.2018 р. по справі № 490/4522/16-ц.

Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

На підставі ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви.

Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п. 17).

Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

За змістом вищенаведеної норми суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором за заявою одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, тощо.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Отже, батьки рівні не тільки в правах на дитину, але і в обов`язках щодо її забезпечення.

Як встановлено в судовому засіданні та не спростовано матеріалами справи, малолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із позивачем ( матір`ю).

Відповідач працевлаштований (військовослужбовцем) та дійсно отримує фіксований дохід, грошове забезпечення, як військовослужбовець.

Згідно довідки про заробітну плату (грошове забезпечення) старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_2 , у період з січня 2025 року по липень 2025 року відповідач отримував грошове забезпечення:

-за січень 2025 року 26322,80 грн;

-за лютий 2025 року 42774, 41 грн;

-за березень 2025 року 41806,67 грн;

-за квітень 2025 року 86705,60 грн;

-за травень 2025 року 71221,73 грн;

-за червень 2025 року 26705,00 грн;

-за липень 2025 року 58024,86 грн;

Загальна сума доходу, отримана ОСОБА_2 за період з січня 2025 року по липень 2025 року, становить 353561,07 гривень (а.с.47).

Суд критично оцінює посилання позивачки ОСОБА_1 на те, що відповідач зареєстрований як фізична особа- підприємець та має досить великі доходи, оскільки ці аргументи не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Відповідних належних, допустимих і достатніх доказів в обґрунтування цього твердження суду не надано.

Згідно довідки №101 23 військової санітарної летючки від 25.07.2025, старший лейтенант медичної служби ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації з 22.09.2022 р. Відповідно позивачем не надано доказів, що саме відповідач в на момент звернення до суду позивачкою займався веденням підприємницької діяльності та отримував дохід від ведення бізнесу.

Натомість, згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, 14.05.2025 було внесено запис до ЄДР про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 (а.с. 60).

Крім того, заяви позивачки про те, що відповідач "має велику кількість майна", не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до приписів ЦПК України, суд не може ухвалювати рішення на підставі таких недоведених тверджень.

Вирішуючи питання про розмір аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивачем були заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів у розмірі 25000,00 грн щомісяця, з щорічною індексацією згідно закону, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Натомість, відповідач вважає дану вимогу занадто завищеною, та просить відмовити у задоволення позовних вимог.

Суд зауважує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Матеріали справи не містять доказів щодо незадовільного стану здоров`я дитини, наявності постійних витрат на медичне лікування в зв`язку з тривалим проходженням курсів реабілітаційних процедур, тощо. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження загального обсягу витрат, які змушена щомісячно нести позивачка на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо розміру аліментів в сумі 25000,00 грн. грунтувалися фактично на тому, що відповідач є здоровим та працездатним, отримує дохід та має велику кількість майна.

Однак, важливим питанням під час визначення розміру аліментів є визначення обсягу грошових коштів, за наявності яких дитина матиме змогу на рівень життя для забезпечення її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку, а також змогу батька сплачувати грошові кошти у визначеному розмірі.

Позивачем не зазначено та не доведено, які витрати вона несе щомісячно, утримуючи дитину, на підтвердження заявленої суми. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження потреби саме дитини, на утримання якої такі аліменти мають стягуватися, у доцільності стягнення аліментів у заявленому позивачем розмірі, адже найголовнішою причиною призначення аліментів є потреба в них саме дитини.

Суд не приймає до уваги надані позивачем копії квитанцій витрат позивача на утримання дитини(а.с. 75-89), оскільки такі квитанції не містять жодних відомостей, які б дозволяли ідентифікувати, що всі ці витрати були здійснені в інтересах дитини та на потреби саме дитини ОСОБА_4 .

Суд враховує, що позивачкою не надано доказів у підтвердження необхідності отримувати аліменти у розмірі 25000 грн, відсутність доказів розміру коштів, які на утримання дочки витрачає позивачка, а саме у розмірі, зазначеному у позовній заяві.

Враховуючи викладене, при визначенні розміру аліментів на утримання малолітньої доньки, суд враховує те, що утримувати малолітню дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, як і те, що основні витрати на утримання малолітньої дитини на даний час несе мати з якою вона проживає.

Враховуючи рівність обов`язків батьків щодо утримання малолітньої доньки, беручи до уваги не повністю доведений позивачкою розмір аліментів, суд з врахуванням встановлених в ході розгляду обставин справи приходить до висновку, про необхідність стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000грн. щомісяця, з щорічною індексацією згідно закону, починаючи з 24.07.2025, і до досягнення дитиною повноліття.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів за минулий час, а саме з дня розірвання шлюбу 11 грудня 2023 року до дати пред`явлення даного позову, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Разом з цим, у частині 2 статті 191 СК України закріплено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Отже, частиною 2 статті 191 СК України закріплено можливість стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час. Однак, умовами стягнення аліментів за минулий час є обов`язкове доведення позивачем, що: 1) позивач дійсно вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача; 2) відповідач вчиняв дії щодо ухилення від сплати аліментів на утримання дитини.

При цьому, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, свідомим невиконанням своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Однак, позивачем не доведено, що вона дійсно у період з 11 грудня 2023 року до дати пред`явлення до суду даного позову, тобто до 24 липня 2025 року, вживала заходів щодо одержання з відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як не надано і будь-яких доказів що позивач у період з 11 грудня 2023 року до 24 липня 2025 року не могла одержати аліменти з відповідача саме у зв`язку з ухиленням відповідача від сплати таких аліментів.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів, що у період з 11 грудня 2023 року по 24 липня 2025 року відповідач вчиняв дії щодо ухилення від сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , зокрема, ухилявся від укладення договору про сплату аліментів, приховував своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи).

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оскільки позивачем під час розгляду справи не доведено, що вона вживала заходів щодо одержання з відповідача аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 у період з 11 грудня 2023 року до 24 липня 2025 року та матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що відповідач вчиняв дії щодо ухилення від сплати аліментів, наслідком яких стало те, що позивач не могла одержати аліменти у вищевказаний період, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів за минулий час, а отже позовні вимоги позивачки в цій частині задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що позивач пред`явила позов до суду 24.07.2025 року, а отже саме з цієї дати необхідно стягувати аліменти з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 .

Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Верховний Суд України у своїй постанові від 06 листопада 2013 року, прийнятій у справі № 6-113цс13, висловив позицію про те, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої статті 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно з пунктом 8 статті 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Разом з тим, Законом України № 1368-VIII від 17 травня 2016 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі`частину першу статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» доповнено абзацом сьомим, яким визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема й розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів.

За змістом частини другої статті 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи викладене, зазначення про те, що аліменти на дитину мають бути не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку має місце лише у тому разі, якщо аліменти стягуються у виді певної частки від доходу (заробітку) платника аліментів, а не при визначенні виду стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, в цій частині позовна заяву задоволенню не підлягає.

Нормами ч.1 ст.430 ЦПК України визначено, що суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Таким чином враховуючи вказану норму суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягають судові витрати на користь держави, а саме судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 19, 77, 78, 81, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 352, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 180-183, 191 СК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 10000,00грн, щомісяця, з щорічною індексацією згідно закону, починаючи з 24.07.2025, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони справи:

позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено та підписано 15.09.2025.

Головуючий: О.В.Разгуляєва