Справа № 354/1232/25
Провадження № 2-о/354/36/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року м. Яремче

Суддя Яремчанського міського суду Івано-Франківської області Ковалюк О.М., розглянувши заяву представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,-

в с т а н о в и л а:

08.09.2025 представник заявника ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_1 , неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутністю такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Зокрема, чинне цивільне процесуальне законодавство не регулює залишення без руху заяви поданої в порядку окремого провадження. Тому при вирішенні питання щодо залишення без руху заяви поданої в порядку окремого провадження суд керується положеннями ЦПК України, якими врегульовано порядок залишення позову без руху.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, вважаю, що вищевказану заяву слід залишити без руху, оскільки її подано з порушенням вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України.

По-перше, нормами статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У положеннях ч. 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно із роз`ясненнями в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно зі законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановленні лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Як вбачається із поданої заяви, представник заявника звернулася до суду із вимогою про встановлення факту перебування на його утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак не зазначає взагалі з якою метою необхідно встановити цей факт.

Так, за змістом ч. 1 ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення фактів, що мають юридичне значення повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.

Вимога про зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту є обов`язковою, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки, так як встановлення юридичного факту має відбуватися лише з метою захисту чи визнання конкретного права заявника. Від мети встановлення юридичного факту також залежить коло заінтересованих осіб, які мають брати участь у справі.

Встановлення факту судом можливе, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Підтвердженням того факту, що дитина знаходиться на утриманні одного з батьків або опікуна, є довідка, видана органом місцевого самоврядування за місцем проживання заявника.

Разом із тим, заявником зазначені вимоги закону виконано не було, а саме: ним не зазначено, з якою метою він просить встановити відповідні факти та яке значення для нього має встановлення зазначених ним фактів, виникнення, зміна або припинення яких особистих чи майнових прав останнього залежить від встановлення такого факту, не зазначено про неможливість іншого порядку його встановлення.

Без цього не можливо визначити коло заінтересованих осіб у встановленні цих фактів, як встановлені факти можуть вплинути на їх права та обов`язки; які мають бути залучені до участі у справі.

По-друге, відповідно до п. 2 ч.3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Однак у заяві про встановлення факту родинних відносин не вказано таких відомостей жодо наявності чи відсутності електронного кабінету у заінтересованих осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Суд також зазначає, що у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 ЦПК України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи.

Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.

Якщо заінтересовані особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають електронного кабінету, то відповідно до ч. 7 ст. 43 ЦПК України представник заявника повинна надати суду підтвердження направлення цим особам копії заяви з додатками листом з описом вкладення.

По-третє, відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, визначені Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду заяви окремого провадження ставка судового збору складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на день звернення з заявою до суду складає 605,60 грн.

Постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 затверджена Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, якою встановлені загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків. Нормами Інструкції встановлені вимоги щодо заповнення розрахункових документів.

З додатків 2, 8 до Інструкції вбачається, що одним із реквізитів платіжного доручення є «Призначення платежу», який заповнюється з урахуванням вимог, установлених главою 3 Інструкції.

Пунктом 3.8. Інструкції визначено, що реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу».

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у постанові №905/1057/18 від

16.01.2019 платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою додаються до позовної заяви (заяви, скарги) і мають містити відомості про те, яка саме позовна заява (заява, скарга, дія) оплачується судовим збором.

В той же час, до заяви додано копію платіжної інструкції 1.252582651.1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК», згідно даних якої платником є ОСОБА_3 , фактичним платником також є ОСОБА_3 та призначення платежу-судовий збір від ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, такі недоліки заяви унеможливлюють відкриття провадження у справі.

Відповідно до положень ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтею 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Дотримання вимог ст. 175, 177 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом, в тому числі й для суду.

Таким чином, для об`єктивного та своєчасного розгляду справи, надання учасникам цивільного процесу рівних прав, подану заяву необхідно привести у відповідність до вимог чинного цивільного процесуального законодавства.

Звертаю увагу, що залишення позовної заяви без руху не є обмеженням права на доступ до правосуддя з огляду на усталену практику Європейського суду з прав людини та враховую позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» (заява № 28249/95), про те, що обмеження, накладене на доступ до суду, є сумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно переслідує законну мету або коли існує розумна пропорційність між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

З огляду на вищенаведене, суддя дійшла висновку, що заяву представника заявника ОСОБА_2 необхідно залишити без руху та надати представнику заявнику строк для усунення недоліків заяви.

Керуючись ст. 177, 185 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

Заяву представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , залишити без руху та надати представнику заявнику строк для усунення недоліків заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху.

У разі неусунення недоліків заяви у зазначений строк заява буде вважатись неподаною і повернута представнику заявника.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя: Оксана КОВАЛЮК