Житомирський апеляційний суд
Справа №274/8829/24 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №274/8829/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Большакової Т.Б. в м. Бердичів Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №103777590 від 28.03.2023 в сумі 20 950,00 грн., з яких: - прострочена заборгованість за сумою кредиту - 5000 грн., прострочена заборгованість за сумою відсотків - 15 000 грн., прострочена заборгованість за комісією - 950 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що 28.03.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №103777590, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» надало позичальнику грошові кошти в розмірі 5 000 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у термін встановлений договором та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Вказує, що ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором виконало, надавши відповідачу кредит в сумі 5000 грн. У свою чергу відповідач всупереч чинному законодавству та умовам договору, належним чином покладені на нього обов`язки перед позивачем не виконав, порушив умови кредитного договору. Зазначає, що станом на дату звернення до суду з позовною заявою заборгованість відповідача за кредитним договором становить 20 950,00 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 5000 грн., прострочена заборгованість за сумою відсотків - 15 000 грн., прострочена заборгованість за комісією - 950 грн. Вказує, що 29.08.2023 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги №104-МЛ/Т, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №103777590 від 28.03.2023. Враховуючи вищевикладене просило задовольнити позов в повному обсязі, а також стягнути судові витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 червня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що доводи суду першої інстанції про те, що позивачем не подано доказів укладення відповідачем кредитного договору №103777590 від 28.03.2023 є помилковими, оскільки не досліджено надані докази в повному обсязі, а також не дотримано норми процесуального права, оскільки в допитах, наданих копій від банку і сам витяг з ЄРДР викликають сумнів, щодо дійсності. Звертає увагу на те, що відповідач звернувся до поліції лише 10.04.2023, а договір з ТОВ «Мілоан» укладено 28.03.2023, тобто 2 тижні не було ніяких дій зі сторони відповідача, що викликає сумнів у дійсності не укладення ним договору. Зазначає, що згідно відповіді АТ «ПриватБанк» по картковому рахунку НОМЕР_1 за 28.03.2023 рух коштів не відбувався, але згідно наданої копії платіжної інструкції отриманої згідно укладеного договору факторингу №104-МЛ/Т від 29.08.2023 зазначено, що кошти були перераховані на картку НОМЕР_2 . Вказує, що карта НОМЕР_2 належить до АТ «Універсал Банк», а відтак довідка від АТ «ПриватБанк» не повинна братись до уваги. Звертає увагу на те, що відповідачем було зазначено, що кошти від ТОВ «Мілоан» ним було отримано, тобто позивач довів наданими доказами отримання стороною відповідача відповідних коштів від первісного кредитора.

Вказує, що якщо були вчинені шахрайські дії і укладено кредитний договір, тоді звідки шахрай міг знати дані відповідача, особливо паспорт старого зразку ( НОМЕР_3 ), якщо було вкрадено лише телефон (зі слів відповідача в допиті), такі дані міг зазначити лише сам відповідач, також це стосується даних щодо дати народження та місця роботи. Зазначає, що відповідач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладених кредитних договорів протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався. Вказує, що станом на сьогодні досудове розслідування щодо кримінального провадження №0001350 триває, органами досудового розслідування не встановлено об`єктивної істини даного кримінального правопорушення, а також відсутня резолюція даного кримінального провадження. Вважає, що доки не винесено вирок суду про шахрайські дії вчинені щодо ОСОБА_1 кредитний договір №103777590 вважається таким, що укладений правомірно відповідачем. Враховуючи викладене просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

27 серпня 2025 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що кредитний договір ОСОБА_1 не підписувався, його умови ним не узгоджувалися. Вказує, що 27.03.2023 приблизно о 19 год 10 хв., невстановлена слідством особа викрала у ОСОБА_1 мобільний телефон та в подальшому скориставшись його особистими даними, що містилися в телефоні, оформила грошові кредити в тому числі 28.03.2023 в ТОВ «Мілоан», кредитний продукт «Тенго» на суму 5000 грн. ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України, про внесені відомості до ЄРДР за №0001350 від 11.04.2023. Вказує, що наданий позивачем кредитний договір в розділі 10 не містить даних щодо його підпису ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором. Такого підпису також не містить і додаток №1 до договору. Зазначає, що позивачем не надано жодного належного доказу виконання первинними кредиторами обов`язку щодо видачі кредитних коштів. Вказує, що акти приймання-передачі реєстру боржників хоча і підписані сторонами, проте не містять інформації щодо реквізитів кредитного договору, зобов`язання за яким уступаються. Витяг з реєстру боржників не можна вважати належним доказом, з огляду на те, що він не містить підписів сторін, а лише особи яка його сформувала та не являється копією частини документа. Також просить стягнути з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 8000 грн.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Звертаючи до суду з позовом ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» посилалося на те, що 28 березня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит №103777590, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн., строком на 105 днів з 28.03.2023, зі сплатою відсотків в розмірі 2,00% в день протягом пільгового періоду та 3,00% в день протягом поточного періоду.

Пільговий період складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 12.04.2023 (рекомендована дата платежу) (п.п. 1.3.1.).

Поточний період складає 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду та закінчується 11.07.2023 (дата остаточного погашення заборгованості) (п.п. 1.3.2.).

Позичальник має повернути кредит, сплатити комісії за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу 12.04.2023 (день завершення пільгового періоду), але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості 11.07.2023 (останнього дня строку кредитування) (п. 1.4).

Загальні витрати позичальника за пільговий період складають 2450,00 грн в грошовому виразі та 1 637 467,00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка за пільговий період), загальні витрати позичальника за кредитом (за весь строк кредитування) складають 15 950,00 грн в грошовому виразі та 1109,00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка за весь строк кредитування).

Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника (за весь строк кредитування) складає 20 950,00 грн (п. 1.5.).

Комісія за надання кредиту 950,00 грн., яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту (п.п.1.5.1.).

Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду 1500,00 грн., які нараховуються за ставкою 2,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду (п.п. 1.5.2.).

Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду 13 500,00 грн., які нараховуються за стандартною процентною ставкою 3,00 відсотки від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом поточного періоду (п.п. 1.5.3.).

Відповідно до п.2.1. договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти НОМЕР_2 .

Також позивачем долучено паспорт споживчого кредиту №103777590, у якому викладено інформацію про тип кредиту, валюту кредиту, суму, строк кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту.

Згідно копії довідки про ідентифікацію клієнт ОСОБА_1 , з яким укладено договір №103777590 від 28.03.2023, ідентифікований ТОВ «Мілоан», на номер телефону НОМЕР_4 , надіслано одноразовий ідентифікатор F68752.

Відповідно до платіжного доручення №61863758 від 28.03.2023 на карту НОМЕР_2 28.03.2023 перераховано грошові кошти в розмірі 5000 грн. Призначення платежу: кошти згідно договору 103777590.

29 серпня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №104-МЛ, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» право вимоги, у тому числі за кредитним договором №103777590 від 28.03.2023.

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №104-МЛ від 29.08.2023 та акту прийому-передачі реєстру прав вимоги за договором відступлення прав вимоги №104-МЛ від 29.08.2023, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» з 29.08.2023 набуло право грошової вимоги до боржників, в тому числі до боржника за договором №103777590 від 28.03.2023.

Згідно виписки з особового рахунку, за кредитним договором №103777590 від 28.03.2023 рахується заборгованість в сумі 20 950,00 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 5000 грн., прострочена заборгованість за сумою відсотків - 15 000 грн., прострочена заборгованість за комісією - 950 грн.

14.10.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до відповідача із досудовою вимогою сплатити заборгованість за кредитним договором №103777590 від 28.03.2023, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , в сумі 20 950,00 грн., повідомивши при цьому боржника про відступлення права вимоги за договором №103777590 від 28.03.2023 до нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на підставі договору про відступлення прав вимоги №104-МЛ від 29.08.2023, укладеного останнім з ТОВ «Мілоан». Вказана вимога залишена відповідачем без реагування.

Також встановлено, що 10.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення.

На підставі заяви ОСОБА_1 були внесені відомості до ЄРДР за №0001350 від 11.04.2023 за ч. 4 ст. 185 КК України.

Проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що 27.03.2023 приблизно о 19 год 10 хв., невстановлена досудовим розслідуванням особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , під час дії воєнного стану, таємно викрала мобільний телефон марки моторолла, чим завдала матеріального збиту ОСОБА_1 на суму приблизно 5200,00 грн та в подальшому скориставшись особистими даними ОСОБА_1 , що містилися у викраденому вищевказаному мобільному телефоні оформила грошовий кредит у кредитних установах: «Е-гроші», «Аванс кредит», «Z-кредит», «Банано кредит», « ОСОБА_3 », « ОСОБА_4 » та заволоділа кредитними коштами (ЄО №14784 від 10.04.2023).

Згідно виписки про рух коштів АТ «Універсал Банк» від 22.01.2025 міститься інформація по карті ОСОБА_1 за № НОМЕР_5 .

Відповідно до відповіді АТ «КБ «ПриватБанк» від 12.07.2023 рух коштів по рахунку НОМЕР_6 за 28.03.2023 не відбулося. Перекази на суму 1400 грн від 28.03.2023 було проведено на картку Восток Банк НОМЕР_7 , а перекази на суму 500 грн та 400 грн від 28.03.2023 були проведені на карту Універсал Банк НОМЕР_8 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій спрямованих на укладення договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту, не доведено того факту, що своїми діями чи бездіяльністю відповідач сприяв втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо отримання кредиту, не надано доказів отримання кредитних коштів відповідачем, а відповідач, виявивши шахрайські дії відносно себе, невідкладно повідомив правоохоронні органи про цей факт.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК України), яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу.

Відповідно до п. 11 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБ України від 05 листопада 2014 року №705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року №176/1445/22.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 зазначено, що: «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення №223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Окрім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі №552/2819/16-ц (провадження №61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі №127/23496/15-ц (провадження №61-3239св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

У даній справі встановлено, що 28 березня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит №103777590, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн., строком на 105 днів з 28.03.2023, зі сплатою відсотків в розмірі 2,00% в день протягом пільгового періоду та 3,00% в день протягом поточного періоду.

Разом з тим, 10.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення.

На підставі заяви ОСОБА_1 були внесені відомості до ЄРДР за №0001350 від 11.04.2023 за ч. 4 ст. 185 КК України.

Проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що 27.03.2023 приблизно о 19 год 10 хв., невстановлена досудовим розслідуванням особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , під час дії воєнного стану, таємно викрала мобільний телефон марки моторолла, чим завдала матеріального збиту ОСОБА_1 на суму приблизно 5200,00 грн та в подальшому скориставшись особистими даними ОСОБА_1 , що містилися у викраденому вищевказаному мобільному телефоні оформила грошовий кредит у кредитних установах: «Е-гроші», «Аванс кредит», «Z-кредит», «Банано кредит», « ОСОБА_3 », « ОСОБА_4 » та заволоділа кредитними коштами (ЄО №14784 від 10.04.2023).

Таким чином, ОСОБА_1 здійснив заходи щодо доведення своєї невинуватості у здійсненні дій щодо укладення кредитного договору №103777590 від 28.03.2025 та отримання кредиту, а отже, користувач картки не може нести відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами не є підставою для задоволення позову.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів належними та допустимими доказами того факту, що своїми діями чи бездіяльністю відповідач сприяв втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо отримання відповідачем кредиту.

Оскільки, позивачем не доведено вчинення відповідачем дій спрямованих на укладення договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту, не доведено того факту, що своїми діями чи бездіяльністю відповідач сприяв втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо отримання кредиту, не надано доказів отримання кредитних коштів відповідачем, а відповідач, виявивши шахрайські дії відносно себе, невідкладно повідомив правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є вірним.

За відсутності належних та допустимих доказів усі сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться в ній є власним трактуванням норм законодавства, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для зупинення провадження у справі колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Із положень цивільно-процесуального законодавства вбачається, що суд зупиняє провадження у справі, коли її неможливо розглянути у зв`язку з тим, що питання про наявність певних фактів, від яких залежить її вирішення, відповідно до чинного законодавства вирішується в іншій цивільній, господарській або кримінальній справі, чи у справі, що розглядається в адміністративному порядку.

З наданих сторонами доказів вбачається, що 10.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення. На підставі вказаної заяви були внесені відомості до ЄРДР за №0001350 від 11.04.2023 за ч. 4 ст. 185 КК України.

Однак доказів на підтвердження того, що досудове розслідування на час розгляду цивільної справи завершене і кримінальна справа по вищевказаному факту перебуває в провадженні суду матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з положень п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, яка передбачає зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи, яка розглядається в суді в порядку кримінального судочинства, у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи, колегія суддів вважає, що підстави для зупинення провадження у цій справі відсутні.

Такими чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу заявлену у відзиві на апеляційну скаргу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, правова (правнича) допомога ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції надавалася адвокатом Гуменюк О.В. на підставі договору про надання правової допомоги №95 від 14.02.2025.

На підтвердження факту надання професійної правової допомоги в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_1 - Гуменюком О.В. надано копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АМ №1018889 від 27.08.2025, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №672 від 19.07.2012, копію договору про надання правової допомоги №95 від 14.02.2025, розрахунок до договору про надання правової допомоги №95 від 14.02.2025, з якого вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 8000 грн., з яких - усна консультація з вивченням документів - 3000 грн.; - складання процесуальних документів - 4000 грн.; - представництво інтересів клієнта в суді - 1000 грн та копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 14.02.2025.

Колегія суддів погоджується з тим, що загальний розмір витрат на правову допомогу в сумі 8 000 грн підтверджений належними та допустимими доказами.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.

Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.

Таким чином, враховуючи предмет та складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, зазначених у розрахунку від 14.02.2025, а також засад розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів приходить до висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 з ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» 3000 грн судових витрат на правничу (правову) допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 червня 2025 року залишити без змін.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 3000 грн витрат на правничу (правову) допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді