ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 539/257/22

провадження № 61-10937св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В.,

Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Лубенського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2022 року в складі судді Даценка В. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 червня 2024 року в складі колегії суддів: Одринської Т. В., Пікуля В. П., Панченка О. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 .

У 2012 році позивач та ОСОБА_5 створили сім`ю та почали проживати без реєстрації шлюбу. Вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, разом харчувались, проживали в одному будинку, що належав їй, разом здійснювали виховання двох її дітей від першого шлюбу. В спілкуванні з оточуючими, сусідами, друзями та родичами вони позиціонували себе як чоловік та дружина, та відповідним чином зверталися один до одного.

Подружжя забезпечувало один одного, разом здійснювали грошові заощадження, приймали рішення щодо їх витрат, разом придбали нерухоме та рухоме майно, зокрема: у 2015 році - квартиру АДРЕСА_1 ; в 2021 році - автомобіль Ford Fiesta, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

Після придбання вказані об`єкти використовувались ними спільно: у придбаній на ім`я померлого квартирі вона надавала послуги масажиста, а автомобілем постійно користувались як ОСОБА_5 , так і вона.

Разом святкували сімейні свята, в тому числі річницю весілля, котрою вважали день знайомства та щорічно його відзначали.

ОСОБА_5 виконував всі обов`язки батька по відношенню до її дітей, відвідував школу, спортивні змагання та інші заходи шкільного життя, забезпечував відпочинок дітей та вирішував всі побутові проблеми, поводив себе як їхній батько.

Спільне проживання припинилось в зв`язку зі смертю ОСОБА_5 . До самого дня смерті вона проживала разом з померлим, вела з ним спільне господарство. Поховання ОСОБА_5 вона здійснювала за власний рахунок.

Позивач прийняла спадщину, подавши відповідну заяву нотаріусу.

Встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим має для неї юридичне значення, адже це є підставою для визнання за нею права на спільне сумісне майно подружжя та, в разі згоди інших спадкоємців, набуття права на спадкове майно після померлого.

З огляду на викладене ОСОБА_1 просила:

встановити факт її проживання разом із ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2012 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та залишити за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частини зазначеної квартири;

визнати за нею право власності на 1/2 частини автомобіля Ford Fiesta, легковий хетчбек, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , та залишити за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частини вказаного автомобіля.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Лубенського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2022 року, яке залишене без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту її проживання разом із ОСОБА_5 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Крім того, позивач не довела ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету, взаємних прав і обов`язків, які притаманні подружжю.

Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надала достатніх доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу із 2012 року.

Також ОСОБА_1 не надала доказів того, що у неї з померлим був спільний бюджет, й те, що вони разом придбавали майно для спільного користування, несли разом витрати на утримання житла, його ремонт. У справі відсутні докази усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про те, що факт спільного проживання позивача із ОСОБА_5 підтвердили свідки, які допитані під час розгляду справи, адже показання свідків не підкріплені письмовими доказами на підтвердження ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків подружжя. Водночас показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2024 року ОСОБА_1 за підписом представника ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди не врахували висновки у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду, застосували норми права без урахування таких висновків;

суди жодним чином не мотивували відхилення письмових доказів та обставин встановлених в суді: власноручну заяву померлого, де він означив ОСОБА_1 як «жінка», а її сина «пасинок»; протоколи допитів відповідача (сина померлого, наявні три окремі процесуальні документи, з аналогічними показами) ОСОБА_2 , сестри померлого ОСОБА_6 , голови вуличного комітету Молош Т. А. , де ще до звернення з позовом усі троє зазначили про факт шлюбних відносин протягом 8-9 років; протокол допиту малолітнього сина позивача від 2013 року (в межах провадження за фактом ДТП), де він вказував на померлого як на «чоловіка моєї мами»; реєстрацію батька позивача в квартирі зареєстрованій на ім`я померлого; поховання чоловіка позивачем за власний рахунок, з власного будинку, в якому за твердженнями відповідача померлий «не жив», та отримання ОСОБА_1 свідоцтва про смерть. Письмові докази з шести незалежних джерел також були підкріплені великою кількістю фото доказів, що прямо вказували на сімейні відносини позивача з померлим, як то участь його у весіллі сина позивача як батька, сімейні свята, спільний побут, постійне домашнє проведення часу з дітьми позивача та нею самою;

суд першої інстанції допитав 15 свідків, з яких: 7 повідомили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 жили як сім`я, мали спільний бюджет, господарство, побут, разом придбавали майно для спільного користування, несли разом витрати на утримання житла, його ремонт, виховували дітей; 3 повідомили, що їм відомо про стосунки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як чоловіка та жінки; 4 повідомили, що не володіють відомостями про сімейні обставини та відносини вказаних осіб. Детальний допит судом та стороною відповідача свідків з боку позивача не виявив жодного факту суперечностей між їх показаннями. Водночас кожен свідок з боку відповідача не зміг відповісти на жодне уточнююче питання, заперечуючи навіть очевидні факти. Якщо не рахувати відповідачів, то однозначно заперечили сімейні відносини лише свідок ОСОБА_8 та сестра померлого ОСОБА_9 . При перевазі підтверджень позиції позивача суд дійшов висновку про обґрунтованість позиції іншої сторони, яка стверджувала, що ОСОБА_5 був простим найманим робітником, котрий протягом 6-7 років постійно відвідував будинок позивача. Крім того, при оцінці доказів суд не взяв до уваги протиріччя у показаннях відповідачів та викликаних ними свідків;

під час апеляційного перегляду незгода позивача з оцінкою доказів, які наявні в матеріалах справах, судом першої інстанції, була заявлена як основна позиція скарги, але цей довід апеляційний суд проігнорував, оцінки йому не надав та його відхилення не мотивував;

при вирішенні спору апеляційний суд дослідив сукупність матеріалів кримінальних проваджень, акт вуличного комітету, реєстрації родичів позивача в квартирі померлого, заяви померлого, документацію щодо поховання; фотографії; показання свідків та послався на висновок Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц, в якому зазначено, що «для встановлення факту спільного проживання, показання свідків не можуть бути єдиною підставою». Фактично апеляційний суд відступив від цього висновку, адже за наявності великої сукупності різнорідних письмових доказів розглянув справу, виходячи виключно з показань свідків. Крім того, суди фактично відступили від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду 18 червня 2024 року у справі № 308/16170/22, відповідно до якого касаційний суд погодився з доведеністю факту спільного проживання однією сім`єю, з огляду на сукупність письмових доказів, фотографій та показань свідків;

суд не дотримав балансу прав особи на судовий захист та проігнорував заяву особи, яка подала апеляційну скаргу, про відкладення розгляду справи із поважних причин (до заяви, яку подано завчасно - 17 червня 2024 року, долучено довідку на підтвердження неможливості участі в засіданні та спілкування через хворобу дихальних шляхів у гострій формі). При цьому протягом провадження у суді апеляційної інстанції особа, яка подала апеляційну скаргу, жодного разу не пропускала судових засідань, на відміну від сторони відповідача, котрим суд аналогічні клопотання задовольнив;

суд першої інстанції ґрунтував судове рішення на припущенням. Крім того, судове рішення містить висновок, що взагалі суперечить матеріалам справи: свідок ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказали, що як сусіди бачили як ОСОБА_5 проживав на АДРЕСА_2 . Тому суд зробив висновок, що місцем проживання ОСОБА_5 був будинок на АДРЕСА_3 . Проте зазначені свідки не давали таких показань.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 539/257/22 та витребувано справу із суду першої інстанції.

У вересні 2024 року справа № 539/257/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії суддів у кількості п`яти суддів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 06 серпня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційної оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у провадженні № 11-228сап21, від 18 червня 2024 року у справі № 308/16170/22, від 14 травня 2024 року у справі № 756/3036/20, від 22 грудня 2022 року у справі № 910/2116/21 (910/12050/21), від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17, від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 та автомобіль Ford Fiesta, легковий хетчбек, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

Відповідно до заяви ОСОБА_5 від 13 квітня 2018 року до голови профспілкового комітету Лукаша В. І. про дозвіл на відвідання оздоровчого комплексу 15 квітня 2018 року, в якій членам його сім`ї зазначені дружина ОСОБА_1 та пасинок ОСОБА_12 .

Згідно з актом від 05 липня 2021 року, складеного спеціалістом сектору по роботі з ОСН Бибик О. О. та сусідів, позивач на день смерті ОСОБА_5 постійно проживали разом за адресою: АДРЕСА_2 та вели спільне господарство. Поховання ОСОБА_5 здійснювала ОСОБА_1 за власний рахунок.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 24 червня 2021 року № 165 його одержувачем є ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 в 2015 році придбав квартиру, яка є спірним спадковим майном, під час оформлення права власності на яку ОСОБА_5 в заяві до нотаріуса, зазначив, що не одружений, однією сім`єю ні з ким не проживає.

ОСОБА_5 проживав разом із сином за адресою: АДРЕСА_3 . Деякий час ОСОБА_1 проживала з ними у вказаному будинку, проте виїхала до власного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , куди ОСОБА_5 періодично приїзжав.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла відповідач ОСОБА_4 . Згідно з відповіддю Лубенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20 березня 2024 року спадкова справа після неї не відкривалася, осіб, зареєстрованих за місцем її проживання на день смерті немає. Тобто правонаступники ОСОБА_4 у цій справі відсутні.

Позиція Верховного Суду

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У статті 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша, друга статті 1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Належним відповідачем за вимогою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 175/891/19 (провадження № 61-7081св20)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається:

при зверненні з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 зазначила в якості відповідачів ОСОБА_2 (сина спадкодавця) та ОСОБА_4 (матір спадкодавця);

суди, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходили з того, що позивач не надала достатніх доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу з 2012 року;

проте суди не звернули увагу на те, що позов у цій справі первісно пред`явлено до ОСОБА_2 (сина спадкодавця), ОСОБА_4 (матір спадкодавця);

під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_4 (матір спадкодавця) померла, спадкова справа після її смерті не заводилась (т. 2, а.с. 56-57, 78-79), осіб, які зареєстровані за місцем її проживання на день смерті немає. Тому апеляційний суд вказав, що правонаступники ОСОБА_4 у цій справі відсутні;

разом з цим апеляційний суд не звернув уваги, щоналежним відповідачем за вимогою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини;

крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт прийняття ОСОБА_2 (сином) спадщини після смерті ОСОБА_5 (батька). Таким чином, суди не з`ясували, чи є ОСОБА_2 належним відповідачем за пред`явленим позовом, зокрема, не встановили коло спадкоємців, які прийняли спадщину, чи прийняв саме ОСОБА_2 спадщину після смерті ОСОБА_5 .

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За таких обставин суди зробили передчасні висновки про відмову у задоволенні позову. Тому судові рішення слід скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі №530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Лубенського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 червня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Лубенського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2022 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 18 червня 2024 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко