Номер провадження: 22-ц/813/5523/25
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без участі сторін, апеляційну скаргу ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2025 року, повний текст якого складено 31.03.2025 року та ухваленого під головуванням судді Гниличенко М.В., у цивільній справі за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСИББАНК», ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання земельної ділянки іпотечним майном,

встановив:

13.11.2023 року ТОВ «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: АТ «УКРСИББАНК», ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», про визнання земельної ділянки, площею 0,0712 гектарів, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :23:025:0023 іпотечним майном.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 30.11.2006 року АКІБ «УКРСИББАНК», правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК», та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_2 надавався кредит в іноземній валюті в сумі 35 000 доларів США.

На забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 30.11.2006 року між АТ «УКРСИББАНК»та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки, за умовами якого у заставу банку був переданий житловий будинок, який має житлову площу 30 кв.м., розташований на земельній ділянці 719 кв.м. який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.03.2006 року.

12.12.2011 року між АТ «УКРСИББАНК», ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», було укладено Договір факторингу та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за якими право вимоги до відповідачів за кредитним та іпотечним договорами перейшло до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» (а.с.20-23).

В подальшому, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ТОВ «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН» уклали Договір факторингу №30-05-Ф від 30.05.2019 року та Договір відступлення прав за іпотечним договором від 08.07.2019 року, за якими право вимоги до відповідачів за кредитним та іпотечним договорами перейшло до ТОВ «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН» (а.с.18-19).

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2025 року у задоволенні позову ТОВ «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН» було відмовлено (а.с.194-202).

В апеляційній скарзі ТОВ «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН» ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.208-210).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Воронюк М.О. просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.232-235).

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність її учасників, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи про причини своєї неявки суд апеляційної інстанції не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не надали (а.с. 241-249).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що за умовами договору іпотеки, укладеного між сторонами від 30.11.2006 року, в іпотеку банку було передано саме житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках кожному. Даним договором не було передбачено того факту, що в іпотеку передається житловий будинок разом з земельною ділянкою.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 листопада 2006 року між АК «УКРСИББАНК», правонаступником якого є ПАТ УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_2 надавався кредит в іноземній валюті в сумі 35 000 дол. США (що в еквіваленті за курсом НБУ станом на день укладення договору дорівнювало 176 750 грн.)

На підставі вказаного кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язався повернути всю суму кредиту до 30 листопада 2013 року, сплачувати щомісяця відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 11,3% річних та комісію за обслуговування кредиту. Повертати кредитні кошти та сплачувати відсотки і комісію за користування кредитом позичальник зобов`язався шляхом сплати ануїтетних платежів до 25 числа кожного місяця.

На забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 30 листопада 2006 року АК «КРСИББАНК» з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки, за умовами якого у заставу банку був переданий житловий будинок, який має житлову площу 30 кв.м., розташований на земельній ділянці 719 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках на праві приватної власності, що не заперечується сторонами, та підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.03.2006 року.

12 грудня 2011 року ПАТ «УКРСИББАНК» та ТОВ "Кей-Колект" уклали Договір факторингу та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за якими право вимоги до відповідачів за кредитним та іпотечним договорами перейшло до ТОВ "Кей-Колект" (а.с.20, 24).

В подальшому, ТОВ "Кей-Колект" та ТОВ «Інвестмент Корпорейшен» уклали Договір факторингу №30-05-Ф від 30.05.2019 року та Договір відступлення прав за іпотечним договором від 08.07.2019 року, за якими право вимоги до відповідачів за кредитним та іпотечним договорами перейшло до ТОВ «Інвестмент Корпорейшен» (а.с.18).

Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 180854012 від 12 вересня 2019 року вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , складається в цілому з літ.А - житловий будинок, житловою площею 30,0 кв.м, літ. В гараж, площею 30 кв.м. (а.с.16).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2015 року у справі № 520/17658/14-ц, було відмовлено у задоволенні позовної заяви ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказане рішення набрало чинності та не було оскаржено (а.с.80).

Відповідно до положень ст.24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відступлення прав за іпотечним договором та основним зобов`язанням не допускається у разі видачі заставної. Після видачі заставної перехід прав іпотекодержателя за іпотечним договором та основним зобов`язанням до іншої особи здійснюється шляхом передачі заставної у встановленому цим Законом порядку.

З підстав викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач ТОВ «Кей-Колект» свої вимоги не довів належними і допустимими доказами, позивач не надав до суду належно оформлених документів, що свідчать про перехід права вимоги і її обсяг (надані ксерокопії неналежної якості і не читаємо це стосується додатку до договору), що ТОВ «Кей-Коллект» є фінансовою установою, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції; відсутній розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором, де зазначено, яким саме чином та за який період пораховані кожна зі складових зазначеної позивачем загальної суми заборгованості станом на момент подання позовної заяви (з наданого на виконання ухвали суду розрахунку вбачається, що розрахунок проведено з 2009 року, хоча договір кредиту укладено у 2006 році, а договір факторингу у 2011 році), з урахуванням валюти кредитного зобов`язання та курси цієї валюти до гривні, встановленого НБУ на відповідну дату; відсутні докази повідомлення відповідачів про заміну кредитора у кредитному зобов`язанні та докази переходу до позивача прав у кредитному зобов`язанні за кредитним договором (що позбавляє можливості визначитися чи не вважається кредитор таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання), відсутні належні докази відступлення прав за іпотечним договором.

Отже, судовим рішенням у справі № 520/17658/14-ц було встановлено той факт, що ТОВ «Кей-Колект» не довело своїх повноважень щодо вчинення будь-яких дій у відношенні боргу та майно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за кредитним та іпотечним договорами, укладеними між АКІБ «Укрсиббанк» як кредитодавця та іпотекодержателя з одного боку, та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як позичальника та іпотекодателей - з іншого боку.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із відповіді АТ «Укрсиббанк» від 10.04.2024 року вбачається, що на підставі Договору факторингу № 1 від 12.12.2011 року, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», банк здійснив відступлення права вимоги заборгованості за Кредитним договором № 0 від 04.02.2009 року, позичальником за яким є ОСОБА_2 , в тому числі і за всіма забезпечувальними договорами, на користь ТОВ «Кей-Колект».

Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, повідомили, що після набуття права власності на право вимоги ТОВ «Кей-Колект», банк не здійснює облік відступленого кредиту (а.с.122).

12 вересня 2019 року державним реєстратором Пінтійським Д.П., КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро держаної реєстрації» Одеська обл. внесено запис, номер 33203659, на підставі Договору відступлення (передачі) прав за іпотечним договором, посвідченим Пр.Н. Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. 30.11.2016 року, зареєстрованим в реєстрі за № 6538, серія та номер 2982, виданий 08.07.2019, видавник: ПР.Н. Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А.; іпотечний договір, серія та номер: 6538, виданий 30.11.2006, видавник: Пр.Н. Одеського міського нотаріального округу Ситнікова Ю.Д.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48658749 від 12.09.2019 21:26:32; за ТОВ «Інвестмент Корпорейшен», , форма власності: приватна, щодо об`єкта нерухомого майна: реєстраційний номер 101, житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, опис: складається в цілому з літ.: А - житловий будинок житловою площею 30,0 кв.м, літ. В - гараж, адреса: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Більше того, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 16.02.2021 року у справі №947/26015/20, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23.11.2023 року, яка в касаційному порядку не оскаржувалась, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та скасовано рішення державного реєстратора № 48658749 від 12.09.2019 року, яким було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ТОВ «Інвестмент Корпорейшн» (а.с.83-85).

Тобто, в межах судових справ № 520/17658/14-ц та 947/26015/20 було встановлено, що правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним та іпотечним договором від 30.11.2006 року відсутні.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача посилався на те, що у п. 1.1 Договору іпотеки зазначено, що предмет іпотеки (будинок) знаходиться на земельній ділянці 719 кв.м. за фактичним використанням, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності. Також, в цьому пункті вказано, що сторони за договором домовилися у строк 6 місяців оформити іпотекодавцями своє право власності на земельну ділянку, та отримати Державний акт на право власності на землю.

Відповідно до пункту 1.5 договору іпотеки - іпотека розповсюджується на всі приналежності предмету іпотеки та на всі невід`ємні від майна поліпшення, складові частини та внутрішні системи, що існують на момент укладання цього договору та виникнуть в майбутньому. Всі зроблені Іпотекодавцями в період дії цього договору всілякого роду поліпшення, реконструкційні роботи, зміни, доробки тощо автоматично стають предметом даного договору іпотеки - предметом іпотеки - і не потребують внесення змін до цього договору іпотеки.

В подальшому Іпотекодавці оформили право власності на земельну ділянку, але яка не є предметом іпотеки, а тому остання діє стосовно тільки на будинок, а не на земельну ділянку, на який він розташований.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що зазначена земельна ділянка в іпотеку банку відповідачами не передавалась, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.16-17).

Також, представник позивача мотивував свої позовні вимоги тим, за змістом ч. 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована, та ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» про те, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Разом з тим, як було вказано вище, за умовами договору іпотеки між сторонами від 30.11.2006 року, в іпотеку банку було передано саме житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках кожному. Даним договором не передбачено того факту, що в іпотеку передається житловий будинок разом з земельною ділянкою.

Таких правових позицій дотримується і Верховний Суд, який виклав їх у своїй постанові у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року.

Згідно вищевказаної правової позиції тлумачення статей 5 та 6 Закону України «Про іпотеку» - іпотека як право на чужу річ поширюється на конкретну індивідуально-визначену річ, що визначена в договорі; учасники цивільних відносин за допомогою укладення договору, могли встановити в договорі іпотеки, що іпотека буде поширюватися в нашому випадку і на земельну ділянку, яка буде приватизована у майбутньому. У випадку відсутності такої вказівки в договорі іпотеки, підстави поширення іпотеки на інші об`єкти нерухомого майна відсутні.

Таким чином, оскільки Договір іпотеки, укладений між сторонами 30.11.2006 року таких застережень не містить, то і вимоги позивача про визнання земельної ділянки іпотечним майном, не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, відповідно до п.1.2 Договору іпотеки визначено, що іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань ОСОБА_2 за Договором про надання споживчого кредиту, що свідчить що саме вартість житлового будинку покриває суму наданого кредиту в розмірі 35 000 доларів США. Включення додатково в іпотеку земельної ділянки, площею 719 кв.м., не відповідатиме принципу співрозмірності боргу та вартості предметів іпотеки, при цьому в матеріалах справи взагалі відсутня оцінка дійсної вартості земельної ділянки.

Відповідно до ст.ст. 257, 261, 264 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до ч.2 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Представник відповідача посилається на те, що п.1.2.2 Кредитного договору, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 строк виконання зобов`язання визначено у 84 місяці, а саме до 30.11.2013 року. Отже, будь-які вимоги, про стягнення заборгованості або звернення стягнення на предмет іпотеки або визнання майна іпотечним, мали пред`являтись АКІБ «Укрсиббанк», або належним правонаступником боргу в межах строку позовної давності, тобто до 30.11.2016 року включно.

Разом з тим, суд першої інстанції не погоджується з вищевказаними доводами, оскільки представником позивача у відповіді на відзив було зазначено про те, що строк позовної давності не сплив, оскільки між кредитором та боржниками було укладено додаткові договори до іпотечного та кредитного договорів, якими змінено строк виконання кредитного договору до 30.11.2021 року, тобто строк давності звернення до суду спливає 30.11.2024 року, тому позивач своєчасно звернувся з даним позовом до суду (а.с.108).

Крім того, відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :23:025:0023 у Державному реєстрі речових прав, прав власності на нерухоме майно або іпотек станом на 05.02.2025 року - не зареєстрована (а.с.175).

Тобто, для того, щоб земельна ділянка мала можливість виступати як предмет цивільно-правових правочинів (у тому числі і договору іпотеки або визнання земельної ділянки іпотечним майном), вона має бути зареєстрована в установленому законом порядку.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16.09.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева