ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 вересня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/17287/24

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1424/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2025 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складення повного судового рішення 26.05.2025) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обгрунтування позову посилалась на те, що перебуває з відповідачем у шлюбі, який зареєстровано 10.01.2014, від шлюбу мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що спільне життя у сторін не склалося, вони припинили шлюбні відносини з 16.12.2024, спільного господарства не ведуть, а тому подальше збереження шлюбу є недоцільним.

Посилаючись на положення ст. 18, 104, 110, 112 СК України у позові ОСОБА_1 просила:

розірвати шлюб з ОСОБА_2 , зареєстрований 10.01.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 20;

після розірвання шлюбу прізвище змінити на дівоче « ОСОБА_5 »;

стягнути аліменти на утримання дітей у частці, визначеній законодавством України від моменту подачі позову про розірвання шлюбу, але не меншої ніж 1/3 від всіх видів прибутку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.02.2025 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів зупинено до закінчення строку для примирення, тобто до 21.05.2025.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.05.2025 позгов ОСОБА_1 задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що зареєстрований 10.01.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 20, розірвано.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

При ухваленні рішення суд виходив з того, що позивач скористалась правом, передбаченим ст. 110 СК України, та звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, оскільки збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання дітей разом з нею, спір про визначення місця проживання дітей перебуває на розгляду у провадженні суду.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.05.2025 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги, в оскаржуваній частині судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів скарги, заявниця посилається на те, що необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про ненадання нею належних доказів проживання дітей разом з нею, оскільки 20.05.2025 її представником було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, проте в судовому засіданні 21.05.2025 судом було відмовлено в задоволенні клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи та повернуто його представнику.

Вказує, що відповідачем не було подано відзив на апеляційну скаргу згідно положень ст. 178 ЦПК України, проте були подані письмові пояснення, які судом першої інстанції були прийняті до уваги та долучені до матеріалів справи.

Вважає безпідставним посилання суду першої інстанції у рішенні на висновок Служби у справах дітей як на підтвердження проживання дітей з батьком, оскільки в матеріалах справи зазначений висновок відсутній і не надавався учасниками справи, судом зазначений висновок витребуваний не був.

За доводами скарги, наданий відповідачем акт проживання особи без реєстрації на території дачного товариства ОК «СТ «Металіст» від 06.02.2025 був складений зі слів відповідача, а тому не може бути належним доказом на підтвердження місця проживання дітей.

Також посилається, що довідка військової частини НОМЕР_1 № 354 від 05.12.2024, яка долучена відповідачем, не може бути належним доказом, оскільки не містить факту утримання, а тільки підтверджує склад сім`ї військовослужбовця та проведення виплат підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця у зв`язку з його переїздом до нового місця служби.

Крім того, як зазначає заявниця, на момент розгляду справи про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, відповідачем було подано до суду позов про визначення місця проживання дітей та вважає, що суд першої інстанції повинен був зупинити розгляд цієї справи до набрання законної сили рішенням суду про визначення місця проживання дітей на підставі п. 6 ч 1 ст. 251 ЦПК України, а не відмовляти в задоволенні позову про стягнення аліментів.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У поданому відзиві представник ОСОБА_2 адвокат Сиводід О.П. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_6 , а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.05.2025 без змін. В обґрунтування посилається, що на підтвердження проживання з дітьми позивачкою надано лише довідку про склад зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , з якої убачається, що за зазначеною адресою зареєстровані і позивач, і відповідач, проте місцем проживання відповідача з дітьми є: АДРЕСА_2 , що підтверджується актом проживання особи без реєстрації від 06.02.2025. Вважає, що ОСОБА_1 не надано жодних належних доказів фактичного місця проживання дітей, а також доказів утримання лише нею дітей та не вказані підстави для стягнення аліментів на утримання дітей. Зазначає, що Деснянським районним судом м. Чернігова розглядалась справа № 750/2194/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, в якій містився висновок Служби у справах дітей про визначення місця проживання дітей з батьком. Також за доводами відзиву, відповідач повністю утримує дітей, забезпечує житлом, харчуванням, одягом, медичними послугами та іншими необхідними речами. Вважає необґрунтованими доводи скарги щодо не врахування судом поданих доказів та їх повернення, оскільки позивачці було відмовлено у прийнятті доказів судом першої інстанції з підстав пропуску строку для їх подання і не наведення поважних причин пропуску такого строку.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10.01.2014, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 9).

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 10, 11).

Судом також встановлено, що Деснянським районним судом м. Чернігова розглядається справа № 750/2194/25 про визначення місця проживання дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за місцем проживання їх батька.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов в цій частині є обґрунтованим, разом з тим відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання дітей разом з позивачкою, спір про визначення місця проживання дітей перебуває на розгляду у провадженні суду.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з висновком суду в оскаржуваній частині, враховуючи наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959 року), Конвенції ООН про права дитини (1989 року), міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно-правових актах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959 року), Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Згідно з ч.3 ст. 183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

За змістом ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніїх дітей, суд першої інстанції посилався на відсутність доказів проживання дітей з позивачкою та наявність спору щодо визначення місця проживання дітей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить прийняти докази, які не було досліджено судом першої інстанції, на підтвердження проживання дітей разом з нею, а саме: копію договору оренди квартири від 30.01.2025 (а.с. 93-95); копію акту прийому-передачі квартири від 15.02.2025 (а.с 96); копію довідки Виконавчого комітету Киселівської сільської ради Чернігівського району від 20.05.2025 про зареєстрованих осіб та про проживання осіб без реєстрації (а.с. 97); копію довідки Виконавчого комітету Киселівської сільської ради Чернігівського району від 20.05.2025 про проживання без реєстрації (а.с. 98); копію акту про факт проживання особи без реєстрації від 20.05.2025 (а.с. 99); копію акту підтвердження факту проживання особи без реєстрації від 20.05.2025 (а.с. 100); копію акту про факт проживання особи без реєстрації від 20.05.2025 (а.с. 101); копію акту підтвердження факту проживання особи без реєстрації від 20.05.2025 (а.с. 102); копію акту про факт проживання особи без реєстрації від 20.05.2025 (а.с. 103); копію акту підтвердження факту проживання особи без реєстрації від 20.05.2025 (а.с. 104); копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 03.03.2025 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з хворобою дитини (а.с. 105); копію довідки про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу від 03.03.2025 (а.с. 106); копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 12.03.2025 про призначення ОСОБА_1 на посаду діловода групи матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 (а.с. 107); копію довідки військової частини НОМЕР_2 від 19.05.2025 про склад сім`ї (а.с. 108); копії рішень виконавчого комітету Чернігівської міської ради щодо встановлення дітям статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів від 17.04.2025 (а.с. 111,112); копію виписки по рахунках ОСОБА_1 про оплату комунальних послуг за період з 01.01.2025 по 31.03.2025, копію виписок по рахунках ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 113, 114-123); копії кредитних договорів, укладених ОСОБА_1 на придбання ноутбуку та мобільного телефону для дітей та двідки про здійснення платежів (а.с. 124-132).

Необхідність подання наведених доказів позивачка обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції було відмовлено в приєднанні зазначених доказів до матеріалів справи.

Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення змісту п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. 1, 2 та 3 ст. 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 12 серпня 2020 року у справі N 704/192/18.

Матеріалами справи підтверджується, що 20.05.2025 представником ОСОБА_1 адвокатом Березовським О.Д. було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження фактичних обставин справи, якими обґрунтовуються заявлені ОСОБА_1 вимоги про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей та поновлення строку для їх подання (а.с. 50).

В судовому засіданні, яке відбулось 21.05.2025, Деснянським районним судом м. Чернігова було відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання та повернуто його позивачу, що пітверджується протоколом судового засідання (а.с. 53 зворот).

Колегія суддів, оцінивши можливість дослідження нових доказів приходить до висновку, що позивачкою наведені достатні підстави для подання зазначених доказів саме апеляційному суду.

Додані позивачкою до апеляційної скарги докази, які підтверджують проживання неповнолітніх дітей разом з нею без реєстрації, понесення витрат на утримання дітей, є належними та допустимими, оскільки на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а отже мають значення для її правильного вирішення.

Отже, додані позивачкою до апеляційної скарги докази оцінюються апеляційним судом у сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи.

За матеріалами справи, при зверненні до суду у грудні 2024 року з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів ОСОБА_1 зазначено адресу проживання сторін: АДРЕСА_1 , яка є і адресою їх реєстрації сторін та двох неповнолітніх дітей, що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 03.12.2024 (а.с. 12, 13, 14).

З наданого відповідачем акту про проживання особи без реєстрації на території дачного товариства ОК «Металіст» від 06.02.2025 на підтвердження проживання дітей разом з ним не вбачається, з якого саме часу діти проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 41 зворот), оскільки відповідно до поданої 03.02.2025 ОСОБА_2 заяви про надання сторонам строку для примирення на адресу суду першої інстанції (а.с. 23) відповідачем зазначена адреса: АДРЕСА_1 , а подані 09.02.2025 відповідачем пояснення у справі до суду першої інстанції містять також адресу реєстації та не містять адреси фактичного місця проживання або перебування (а.с. 26), проте вказані обставини судом першої інстанції залишені поза увагою. Також апеляційний суд враховує, що вказаний акт був складений зі слів власника будинку.

Разом з тим, проживання ОСОБА_1 разом з дітьми без реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 підтверджується довідкою виконавчого комітету Киселівської сільської ради Чернігівського району (а.с. 98) та актами про факт проживання особи без реєстрації (а.с. 99, 101, 103).

Також відповідно до матеріалів справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають на військовій службі, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2025 (а.с. 39) та витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 12.03.2025 (а.с. 107).

Посилання відповідача на наявність висновку Служби у справах дітей про визначення місця проживання дітей разом з ним не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскльки відповідачем зазначений висновок не було надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

Крім того, такий висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер і не обгрунтовує відсутність підстав для стягнення алементів на утримання дітей.

Посилання відповідача на пояснення сина, який у справі № 750/2194/25 про визначення місця проживання дітей надав пояснення, що має намір проживати разом з батьком за відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження проживання дітей разом з відповідачем не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення аліментів, враховуючи, що позов ОСОБА_1 подано у грудні 2024 року, а всі докази, на які посилається відповідач як на підставу проживання дітей разом з ним, отримані вже під час розгляду цієї справи.

В матеріалах справи відсутні і відповідачем не надано належних доказів, які б підтверджувати факт того, що діти з певного періоду часу проживають із батьком, як і доказів, що діти змінили місце свого проживання (акт обстеження умов проживання дитини, складений службою у справах дітей та сім`ї за новим місцем проживання дитини; листування між батьками, висновки психолога, довідки різного характеру, тощо). Ці докази мають наочно підтверджувати факт того, що дитина з певного періоду часу проживає із батьком чи матір`ю.

Разом з тим, подані ОСОБА_1 акти про факт проживання осіб без реєстрації від 20.05.2025 та договір оренди квартири від 30.01.2025 узгоджуються між собою та підтверджують обставини оренди житла з січня 2025 року та фактичного проживання позивачки з дітьми за вказаною адресою, тобто станом на момент прийняття рішення судом першої інстанції.

Також факт проживання дітей разом з позивачкою підтверджується і витягом з наказу про звільнення ОСОБА_1 від служби у зв`язку з хворобою дитини від 12.03.025 (а.с. 107) та довідкою про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу від 12.03.2025, згідно якої ОСОБА_1 перебувала на лікарняному у зв`язку з хворою ОСОБА_7 у період з 03.03.2025 по 11.03.2025 (а.с. 106).

Апеляційний суд враховує, що відповідач є працездатною особою, отримує дохід, перебуває на військовій службі і належних доказів на підтвердження перебування на утриманні відповідача інших утриманців або утримання своїх дітей матеріали справи не містять.

Помилковим є висновок суду першої інстанції та посилання відповідача як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей на наявність у провадженні суду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, враховуючи, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.07.2025 в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком у справі № 750/2194/25 відмовлено.

Крім того, в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції відсутня оцінка наданих позивачкою доказів, як відсутнє і мотивування відхилення або врахування цих доказів, як це передбачено ст. 89 ЦПК України.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.02.2021 у справі № 520/21069/18, наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір. Невирішений спір між батьками дитини щодо визначення її місця проживання також не може бути підставою для відмови в стягненні аліментів на користь того з батьків, із ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей є обґрунтованими та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини доходу відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з дня пред`явленння позову і до досягнення повноліття дітей.

Тому апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи є обґрунтованими та відповідають встановленим обставинам справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України у справі слід також допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі, проте позов в частині позовних вимог про розірвання шлюбу задоволено, отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмовлених позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей з ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини доходу відповідача до досягнення повноліття дітей.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення аліментів та апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, та враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в цій частині у розмірі 1211,20 грн та 1816,80 грн за апеляційний розгляд справи у дохід держави.

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3,4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення повноліття дітей.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1211,20 грн та 1816,80 грн за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 12.09.2025.

Головуючий Судді :