Справа № 366/1841/25
Провадження № 2/366/700/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2025 с-ще Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі головуючої судді Слободян Н.П.,

за участі секретаря судових засідань Німченко Н.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення від сплати аліментів та сплати заборгованості по аліментам,

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі - Позивач), через свого представника, адвоката Тітову О.О. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач) та Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) (далі - ВДВС), у якому просив:

припинити стягнення з Позивача на користь Відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнутих за рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17.03.2016 у справі № 759/19006/15-ц.

звільнити Позивача від сплати заборгованості по аліментах за виконавчим листом № 759/19006/15-ц, виданим 03.08.2016 Святошинським районним судом міста Києва про стягнення з Позивача на користь Відповідача аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.12.2015 і до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивований тим, що Позивач познайомився з Відповідачем у 2003 році, після чого вони почали спільно проживати. На початку спільного життя між сторонами були нормальні відносини, проте згодом вони погіршились. Під час сварок Відповідач могла поїхати до своєї матері, де перебувала кілька місяців. Коли Позивач вирішив розійтись з Відповідачем, остання повідомила про свою вагітність від Позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дитина, ОСОБА_3 . Позивач визнав батьківство, оскільки вважав, що дитина народжена від нього, тому хотів зберегти сім`ю. Однак, після 3 років спільного проживання сторони розійшлись.

17.03.2016 рішенням Святошинського районного суду міста Києва з Позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3 , у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.12.2015 і до досягнення дитиною повноліття.

Враховуючи поведінку Відповідача під час спільного проживання з Позивачем (постійні конфлікти, тривала відсутність вдома, несхожість доньки на Позивача), в останнього виникли сумніви щодо свого батьківства та він вирішив провести тест, за результатами якого 11.05.2024 з`ясовано, що імовірність його батьківства становить 0 %. Відповідач на це ніяк не зреагувала.

Позивач звернувся до Іванківського районного суду, який рішенням від 06.02.2025 виключив відомості про Позивача як батька дитини.

Оскільки батьківство відносно дитини оспорено, Позивач вважає, що він є таким, який підлягає звільненню від сплати аліментів, а також звільненню від сплати заборгованості зі сплати аліментів, оскільки аліменти засновані на факті його батьківства.

ІІ. Рух справи

23.06.2025 позовна заява надійшла до суду.

25.06.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання, призначене на 24.07.2025, відкладене на 12.09.2025.

ІІІ. Позиції сторін

Позивач та його представник, адвокат Тітова О.О. у судове засідання не з`явились. Представник подала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності та відсутності Позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилась. Надіслала до суду лист, у якому просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнала.

Представник ВДВС у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання повідомлений вчасно та належним чином, причин неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

IV. Встановлені обставини та застосовані норми права

Враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Керуючись ч. 3 ст. 211, ст. 223 ЦПК України, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 3 ст. 200 ЦПК України).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

4.1. Встановлені судом обставини справи

ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 08.11.2011 відділом РАЦС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві. За цим свідоцтвом її батьками є Позивач (батько) та Відповідач (мати) (а.с. 18)

З матеріалів справи вбачається, що стягнення аліментів з Позивача на користь Відповідача здійснювалось у примусовому порядку ВДВС на підставі виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/19006/15-ц від 03.08.2016.

Керуючись положеннями ст.ст. 2, 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», а також враховуючи правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 910/3191/20 та від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц, за якою суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, суд приходить до висновку про перевірку наявності судового рішення Святошинського районного суду м. Києва, яким з Позивача на користь Відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини.

З ЄДРСР вбачається, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.03.2016 у справі № 759/19006/15-ц, яке судом першої інстанції не переглядалось і в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 30.05.2016 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 57878060), з Позивача на користь Відповідача стягнуто на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно аліменти у розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.12.2015 і до досягнення дитиною повноліття.

22.08.2016 постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5 з виконання виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/19006/15-ц від 03.08.2016 про стягнення з Позивача на користь Відповідача аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 (а.с. 12-13)

Відповідно до результату дослідження № 42843-44406 аналізу ДНК, ймовірність батьківства Позивача відносно дитини ОСОБА_3 становить 0 % (а.с. 7)

Згідно з рішенням Іванківського районного суду Київської області від 06.02.2025 у справі № 366/1865/24, (яке відповідно до відомостей з ЄДРСР в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 14.03.2025 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 15.05.2025, яка набрала законної сили 02.06.2025)), внесено зміни до актового запису № 3170 від 08.11.2011, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме виключено відомості про Позивача як батька дитини (а.с. 14-17)

Відповідно до довідки ВДВС про розрахунок заборгованості Позивача щодо сплати аліментів на користь Відповідача на утримання дитини ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № НОМЕР_5, відкритому на підставі виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/19006/15-ц від 03.08.2016, заборгованість Позивача становить 528426, 78 грн.

4.2. Оцінка суду

4.2.1 щодо вимог про звільнення від сплати аліментів

Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України (далі - СК України).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до змісту статті 180 СК України зобов`язання утримувати дитину до досягнення нею повноліття мають саме батьки.

Стаття 121 СК України містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими: права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У відповідності до норм статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Згідно зі статтею 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини.

Отже, за змістом зазначених норм права, походження дитини від певної особи визначається за фактом народження дитини від цієї особи в шлюбі або поза ним, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису про народження.

Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України у тому числі обов`язків щодо утримання дитини.

За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитині саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком.

Такого обов`язку у особи, яка не визнана батьком дитини не виникає.

За загальним поняттям нормами матеріального права є правові норми, які визначають права та обов`язки учасників суспільних правовідносин, правила їх суспільної поведінки та санкції за порушення цих приписів, а нормами процесуального права є правила про порядок реалізації норм матеріального права та вирішення судової справи (порядок розгляду справи в суді тощо).

При цьому норми матеріального права можуть міститься у законодавчому акті, який за загальним своїм змістом є процесуальним законом і навпаки, норми процесуального права можуть міститься у законодавчому акті, який за своєю суттю є матеріальним законодавчим актом.

Так, за правилами частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному Законі сутті цієї норми не змінює.

Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку. При цьому, зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому не можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово забезпечення дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів, зокрема й виключення з акту про народження дитини відомостей про походження дитини від певної особи.

При цьому, виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько.

Викладене узгоджується з висновком, викладеним у постанові КЦС ВС від 15.05.2019 у справі № 511/219/18.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова ОП КЦС ВС 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц).

Судом встановлено, що рішенням Іванківського районного суду від 06.02.2025, яке набрало законної сили, відомості про батьківство Позивача виключено з актового запису про народження дитини ОСОБА_3 .

З мотивувальної частини зазначеного рішення вбачається, що підставою для виключення відповідних відомостей з актового запису про народження дитини став висновок генетичної експертизи, за яким Позивач не є біологічним батьком дитини.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми права, суд приходить до висновку, що виключення з актового запису дитини ОСОБА_3 відомостей про Позивач як батька, з тих підстав, що він не є біологічним батьком дитини, є підставою для припинення обов`язку щодо утримання дитини шляхом стягнення з Позивача на користь Відповідача аліментів на підставі виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва від 03.08.2016 № 759/19006/15-ц.

Тому, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

4.2.2 щодо звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Ця норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актових записів про народження дітей відомостей про позивача як батька дітей є, зокрема, відсутність у позивача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримання дітей, адже за змістом положень статті 180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки.

Отже, виключення запису про батьківство позивача є обставиною, що має істотне значення у розумінні частини другої статті 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дітей.

Викладене узгоджується з правовою позицію Верховного Суду, викладеною у постанові КЦС ВС від 21.07.2021 у справі № 477/1165/20.

Судом встановлено, що аліментний обов`язок Позивача був заснований на факті його батьківства відносно дитини ОСОБА_3 , а виключення відомостей про батька з актових записів про народження дітей у зв`язку з тим, що Позивач не є біологічним батьком дітей, підтверджує, що позивач не є (і, відповідно, ніколи не був) батьком дітей, а відтак позовні вимоги в цій частина також підлягають задоволенню.

4.2.3 щодо позовних вимог в частині до Святошинського ВДВС

Звертаючись в суд з позовом, Позивач визначив відповідачами ОСОБА_2 та Святошинський ВДВС.

В подальшому, під час розгляду справи, Позивач не звертався з процесуальними документами в яких порушував перед судом питання про заміну Відповідачів чи зміну їх процесуального статусу.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 705/3876/18.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 707/2-1006/2011

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц, від 05.05.2019 у справі № 554/10058/17.

Суд зазначає, що у спорах про звільнення від сплати аліментів належним Відповідачем є особа, на користь якої такі аліменти стягуються, оскільки саме така особа має відповідати за позовом, так як вона і була ініціатором для ухвалення судового рішення про стягнення аліментів.

У справах про звільнення від сплати аліментів та заборгованості по сплаті аліментів, в яких Позивач вважає, що аліменти на користь іншого з батьків стягуються безпідставно, саме інший з батьків є таким, що на думку Позивача порушує його права.

Органи ДВС не є тими особами, які зобов`язані відповідати за позовом, оскільки від їх дій та рішень у Позивача не утворюється обов`язок зі сплати аліментів, а такі органи у встановленому законодавством порядку вчиняють дії щодо примусового виконання судового рішення, яким аліменти стягуються. Тобто сам орган ДВС не є належним відповідачем у справі, а належним відповідачем є особа, на користь якої ухвалено відповідне судове рішення, яке виконується органом ДВС в порядку примусового виконання.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що визначений Позивачем Святошинський ВДВС не є належним Відповідачем у справі, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити, що є наслідком під час вирішення питання про судові витрати не стягувати з нього судовий збір.

V. Судові витрати

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

За подання позову Позивач сплатив судовий збір у розмірі 2423 грн. (а.с. 20) та заявив дві вимоги немайнового характеру, за які мав сплатити судовий збір у розмірі 2422, 40 грн., що є пропорційно 1211, 20 грн. за кожну з позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги до ОСОБА_2 задоволені у повному обсязі як до належного Відповідача, а у задоволенні вимог до Святошинського ВДВС відмовлено як до неналежного, за обома позовними вимогами мала відповідати ОСОБА_2 , суд приходить до висновку про стягнення з останньої на користь Позивача понесених судових витрат зі сплати судового збору.

При цьому, Позивач сплатив зайву суму судового збору (мав сплатити 2422, 40 грн., а фактично сплатив 2423 грн.)

Таким чином, з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422, 40 грн., а іншу, надмірно сплачену частину судового збору, Позивач може повернути в порядку, визначеному Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів , затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 (з урахуванням змін, внесених наказом Міністерства фінансів України від 26.11.2024 № 606).

Керуючись ст. ст. 5, 76-81, 83, 95, 133, 137, 141, 200, 206, 247, 265, 354-355, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги до ОСОБА_2 , задовольнити.

Припинити стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнутих за рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17.03.2016 у справі № 759/19006/15-ц.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментах за виконавчим листом № 759/19006/15-ц, виданим 03.08.2016 Святошинським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.12.2015 і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні позовних вимог до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422, 40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (15.09.2025).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_2 )

Представник позивача: адвокат Тітова Олена Олександрівна ( АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_3 )

Відповідачі: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 . РНОКПП: НОМЕР_4 );

Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9. Код )

Суддя Н.П. Слободян