УХВАЛА

15 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 295/8465/21

провадження № 61-11257ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 31 березня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Житомирська міська рада, про усунення перешкод в користуванні проїздом загального користування,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні проїздом загального користування до будинку АДРЕСА_1 , площею 0,008 га, шляхом знесення монолітного бетонного фундаменту під прибудову до вказаного будинку за рахунок ОСОБА_2 .

Позов мотивувала тим, що вона є співвласником даного житлового будинку, належну їй частину будинку, як фізична особа-підприємець, використовує як склад-магазин у підприємницькій діяльності для зберігання та реалізації продуктів харчування, у зв`язку з чим для здійснення підприємницької діяльності існує необхідність регулярно декілька разів на день забезпечувати належний під`їзд транспортними засобами до складу-магазину для доставки товару або вивезення продукції на реалізацію по проїзду загального користування.

Проте у 2018 році ОСОБА_2 до зовнішньої стіни належної їй частини будинку прибудувала фундамент розміром 2,0 м х 4,0 м, який облаштований на проїзді загального користування, що створює перешкоди для проїзду транспортних засобів при здійсненні підприємницької діяльності. Позивач неодноразово зверталась до відповідачки, її дочки та зятя з вимогою припинити незаконне будівництво та розібрати фундамент, проте її прохання залишились поза увагою.

Вказувала, що за її зверненнями Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Житомирської міської ради та Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області проведені перевірки, в обох випадках виявлені порушення земельного законодавства та накладені адміністративні стягнення на відповідача та її доньку.

У зв`язку із протиправними діями ОСОБА_2 , які виразились в самоправному зайнятті частини земельної ділянки, шляхом незаконного будівництва фундаменту на території проїзду загального користування, що призвело до його звуження, вона позбавлена можливості повноцінно займатися підприємницькою діяльністю. Вважала, що відповідачка немає законних підстав для одноособового захоплення проїзду загального користування, звуження якого створює їй перешкоди у користуванні власністю та веденні підприємницької діяльності у складі-магазині, а відтак просила зобов`язати останню знести фундамент.

Богунський районний суд міста Житомира рішенням від 31 березня 2025 року у задоволенні позову відмовив.

Житомирський апеляційний суд постановою від 29 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Богунського районного суду міста Житомира від 31 березня 2025 року залишив без змін.

01 вересня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 31 березня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 липня 2025 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом позову у цій справі є вимоги про усунення перешкод в користуванні проїздом загального користування.

Справа є незначної складності, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України та не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржених судових рішень в касаційному порядку.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалено у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 31 березня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Житомирська міська рада, про усунення перешкод в користуванні проїздом загального користування.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко