Провадження №22-ц/812/1325/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

за участю представника відповідачки адвоката Олексієнко В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/8015/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке ухвалив Ленінський районний суд міста Миколаєва (натепер - Інгульський районний суду міста Миколаєва) під головуванням судді Коваленка Ігоря Володимировича у приміщенні цього суду 03 березня 2025 року, повний текст складено того ж дня, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат,

у с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Позовна заява, мотивована тим, що 25 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір споживчого кредиту №0, згідно умов якого відповідачці був наданий кредит в сумі 27500 доларів США зі строком користування до 24 квітня 2018 року та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14% річних. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2010 року у справі №2-3490/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 217119 грн 12 коп. 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу №1, згідно з яким ТОВ «Кей-Колект» отримало право грошової вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14 жовтня 2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 2-3490/10 з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Кей-Колект».

Посилаючись на те що, відповідачка не виконала рішення суду, тоді як набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє зобов`язання боржника, позивач просив стягнути з відповідачки на підставі положень статті 625 ЦК України у зв`язку із простроченням відповідачкою сплати заборгованості за вищевказаним договором за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року (включно) 3% річних в сумі 31925 грн 43 коп. та 105286 грн 18 коп. інфляційний втрат.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва (натепер - Інгульський районний суду міста Миколаєва) від 03 березня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» 31925 грн 43 коп. як три проценти річних та 105286 грн 18 коп. інфляційних втрат, а всього - 137211 грн 61 коп., та судовий збір в сумі 2422 грн 40 коп.

Рішення суд мотивував тим, що позивач довів порушення відповідачкою грошових зобов`язань, які виникли з рішення суду, що є підставою для стягнення з останньої інфляційних втрат та трьох процентів річних, підтверджених розрахунком позивача, який не спростований.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду ухвалено з порушенням матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги заявлені поза межами строку позовної давності, які передували строку подачі позову, а до вимог про стягнення пені у розмірі 3% річних та індексу інфляції застосовуються загальні строки позовної давності в три роки, встановлені ст. 257 ЦК України. На думку відповідачки, позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки щодо актуальної вимоги і не допускається щодо вимоги (боргу) строк пред`явлення якої минув, посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах у справі №285/3536/20 від 23 листопада 2022 року, №756/9094/15 від 03 квітня 2019 року, №910/4590/19 від 07 квітня 2020 року, в яких закріплено правовий висновок про те, що суди мають відмовляти у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вимогу у простроченому зобов`язанні за безпідставністю. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2010 р. з неї на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №0 від 25 квітня 2008 р. в сумі 217119 грн 12 коп. Судом було видано виконавчий лист 01 лютого 2011 року (строк пред`явлення 1 рік). 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та TOB «Кей-Колект» уклали договір факторингу №1, згідно якого TOB «Кей-Колект» отримало право грошової вимоги до ОСОБА_1 . Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 жовтня 2013 р. здійснено заміну стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа №2-3490/10 з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника TOB «Кей-Колект». 04 жовтня 2016 року державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №52439244 за вищевказаним виконавчим листом. Згідно відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження 07 грудня 2018 року державним виконавцем Інгульського ВДВС винесено постанову про його повернення стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». З довідки TOB «Кей-Колект» від 08 жовтня 2024 року № 08/10/2024/735906/1 вбачається, що станом на 08 жовтня 2024 року заборгованість по кредитному договору №0 ОСОБА_1 не погашена та складає 217119 грн 12 коп. За розрахунком позивача, здійсненого із розміру цієї заборгованості, за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати складають 105286 грн 18 коп., а три проценти річних - 31925 грн 43 коп. Доказів повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання матеріали справи не містять та з Автоматизованої системи виконавчого провадження судом не встановлено. Отже, з моменту закриття виконавчого провадження минуло більше восьми років та з цього часу виконавче провадження не відновлювалось, виконавчий лист повторно до виконання не пред`являвся. Згідно з нормами статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» строк повторного пред`явлення до виконання виконавчого листа сплив, а також сплинули строки за самим кредитним договором ще в 2018 році.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши пояснення представника відповідачки дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням закону рішення суду відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матерів справи, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2010 року у справі № 2-3490/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0, укладеним сторонами 25 квітня 2008 року, в сумі 217119,12 грн., з яких 194360,17 грн. - заборгованість за простроченим кредитом та кредитом, що стягується достроково, 20111.24 грн. - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом, 2647, 71 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом і процентами (а.с. 20-22).

Із матеріалів дослідженої судом цивільної справи № 2-3490/10 також встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14 жовтня 2013 року здійснено заміну стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № № 2-3490/10 з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 23-24).

Постановою державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (далі - Інгульський відділ ДВС) від 04 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52439244 за виконавчим листом № 2-3490, виданим 01 лютого 2011 року Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей Колект» заборгованості за кредитним договором та судових витрат в сумі 218939,12 грн.

Із відкриттям виконавчого поводження боржник не погодилася та оскаржила постанову в судому порядку.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року, у задоволенні скарги відмовлено.

07 грудня 2018 року державним виконавцем Інгульського ВДВС винесено постанову про повернення виконавчого листа № 2-3480, виданого 01 лютого 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованості в сумі 218939,12 грн., стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та роз`яснено право повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання в строк до 07 грудня 2021 року (а.с. 66).

Доказів повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання матеріали справи не містять та з Автоматизованої системи виконавчого провадження судом не встановлено.

Із довідки ТОВ «Кей-Колект» від 08 жовтня 2024 року № 08/10/2024/735906/1 вбачається, що станом на 08 жовтня 2024 року заборгованість по кредитному договору № 0 ОСОБА_1 не погашена та складає 217119,12 грн. (а.с. 31).

Доказів виконання рішення суду про стягнення заборгованості відповідачка не надавала.

За розрахунком позивача, здійсненим виходячи із розміру присудженої рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2010 року у справі № 2-3490/10 до стягнення відповідачкою заборгованості в розмірі 217119,12 грн., за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати складають 105286,18 грн., а три проценти річних 31925,43 грн., які позивач просить стягнути з ОСОБА_1 у цій справі (а.с. 12-13).

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги, вважав їх доведеними, з чим погоджується апеляційний суд із таких міркувань.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення.

Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання трьох процентів річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Враховуючи невиконання відповідачкою рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про порушення грошового зобов`язання, суд першої інстанції правильно зробив висновок, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Такий висновок узгоджується з наведеними положеннями закону та сталою судовою практикою.

Також суд обґрунтовано погодився із періодом розрахунку позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат - з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тому що він узгоджується з вимогами пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Оскільки у справі, яка переглядається, позивачем доведено порушення відповідачкою грошових зобов`язань, що виникли з рішення суду, суд першої інстанції зробив правильний висновок про обґрунтованість позову та його задоволення, стягнувши з відповідачки суму інфляційних втрат та трьох процентів річних, підтверджених розрахунком позивача , який нічим не спростований.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які правильність таких висновків не спростовують.

Так, не приймаються аргументи апеляційної скарги про непред`явлення виконавчого листа з 04 жовтня 2016 року до виконання, а також посилання на висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.

У справі, що переглядається, відсутні підстави вважати зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 25 квітня 2008 року натуральним зобов`язанням, оскільки рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2010 року у справі № 2-3490/10 стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 25 квітня 2008 року у розмірі 217119 грн 12 коп., тобто вимога правонаступника кредитора ПАТ «УкрСиббанк» - ТОВ «Кей-Колект» про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ТОВ «Кей-Колект» пропущено строк для пред`явлення виконавчого листа у справі № 2-3490/10 до виконання відхиляються, оскільки вказана обставина не має правового значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позов заявлений за межами позовної давності, оскільки відповідно до частини третьої статті 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. ОСОБА_1 була обізнана про розгляд справи в суді, що підтверджується зворотними поштовими повідомлення про отримання нею судових повісток (а.с. 65, 68), але про застосування наслідків спливу позовної давності у суді першої інстанції не заявляла.

Оскільки при ухваленні рішення суд повно та всебічно встановив обставини справи на підставі наявних у справі та проаналізованих відповідно до статті 89 ЦПК України доказів, надав їм належну правову оцінку, визначившись із характером спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та дотримався вимог процесуального закону, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування в силу статті 375 ЦПК України.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на відмову у задоволенні апеляційної скарги, залишення без змін рішення суду, яким позов задоволений, та на положення статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судом апеляційної інстанції судових витрат, які у цій справі покладаються на відповідачку.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва (натепер - Інгульський районний суду міста Миколаєва) від 03 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повна постанова складена 16 вересня 2025 року