Справа № 283/384/25
провадження №2/283/435/2025
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

09 вересня 2025 року Малинський районний суд Житомирської області в складі: під головуванням судді Ярмоленка В.В., з секретарем судового засідання Селіною А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Малині в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чоповицької селищної ради Коростенського району,

до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Малинівська»

про визнання недійсним договору оренди, скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

Керівник Коростенської окружної прокуратури Мамкута А.М. в інтересах держави в особі Чоповицької селищної ради Коростенського району звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Малинівська» про визнання недійсним договору оренди, скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що Договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :14:000:0100 від 11.11.2020, укладений між Головківською сільською радою в особі сільського голови Назаренко Н.В. та Лузаном Олексієм Сергійовичем, є таким, що підлягає визнанню недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що рішенням Головківської сільської ради від 17.09.2020 №3 було затверджено технічну документацію та передано в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку площею 100 га із визначеним видом використання для сінокосіння та випасання худоби. Разом з тим, у договорі оренди від 11.11.2020 зазначено інше цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що суперечить рішенню органу місцевого самоврядування та свідчить про перевищення повноважень посадової особи під час його підписання.

Крім того, позивач вказав, що у подальшому ОСОБА_1 уклав договір суборенди з ТОВ «Агрофірма Малинівська», яке фактично використовує спірну земельну ділянку для вирощування товарних сільськогосподарських культур, що не відповідає виду використання, визначеному рішенням сесії сільської ради.

На думку позивача, вказані обставини свідчать про невідповідність договору оренди вимогам закону, у зв`язку з чим останній підлягає визнанню недійсним.

Представник ТОВ «Агрофірма Малинівська» адвокат Прудивус М.О. зазначив, що Договір оренди від 11.11.2020 укладено відповідно до чинного законодавства України та на підставі правомочності дій сільського голови Назаренко Н.В.

В обґрунтування своєї позиції відповідач вказав, що технічна документація на земельну ділянку була підготовлена належним чином та погоджена органом місцевого самоврядування, а цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідає її фактичному використанню та законодавчим нормам.

Крім того, представник відповідача пояснив, що передача земельної ділянки в суборенду ТОВ «Агрофірма Малинівська» здійснена виключно для цілей сільськогосподарського виробництва, що є законним використанням ділянки, та не порушує прав органу місцевого самоврядування. ТОВ «Агрофірма Малинівська» використовує земельну ділянку виключно для вирощування товарних сільськогосподарських культур, що є законним та відповідає укладеному договору суборенди.

Відповідач просив у задоволенні позову відмовити та залишити договір оренди в силі, посилаючись на відсутність порушень норм законодавства та належність укладеного договору.

Явка сторін по справі:

Представник позивача прокурор Яричевська Н.М. в судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Агрофірма Малинівська» адвокат Прудивус М.О. проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 в судові засідання, про які належним чином повідомлений, не з`являвся, будь-яких заяв, клопотань від нього не надходило, відзиву на позовну заяву ним до суду не направлялось.

Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторона посилалась як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чоповицької селищної ради Коростенського району підлягають задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

З дослідженої технічної документації із землеустрою вбачається встановлення меж земельної ділянки в натурі та підтверджує її комунальну власність і призначення для сінокосіння та випасання худоби за межами населеного пункту с. Головки (а.с. 51103).

Витяг № НВ-024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок щодо земельної ділянки кадастровий номер 182348289:14:000:0100 грошова оцінка якої становить 388984,70 грн. (а.с.104)

Судом встановлено, що Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельної ділянки кадастровий номер 182348289:14:000:0100 свідчить про наявність зареєстрованого права оренди цієї земельної ділянки на громадянина ОСОБА_1 та обмежень щодо її відчуження (а.с. 20-21), Копія Поземельної книги підтверджує існування земельної ділянки кадастровий номер 182348289:14:000:0100, її площу та цільове призначення (а.с.22-36)

17.09.2020 року Головківською сільською радою Коростенського району прийнято рішення №3 про затвердження технічної документації та передачу в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки площею 100 га із визначеним видом використання для сінокосіння та випасання худоби. Копія рішення 53 (позачергової) сесії 7 скликання Головківської сільської ради Малинського (нині Коростенського) району Житомирської області від 17.09.2020 № 3 (а.с. 37-38)

11.11.2020 року між Головківською сільською радою в особі сільського голови Назаренко Н.В. та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, в якому зазначено цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що не відповідає цільовому використанню, затвердженому рішенням сільської ради. Копія договору оренди земельної ділянки кадастровий номер 182348289:14:000:0100 від 11.11.2020 між Головківською сільською радою та ОСОБА_1 (а.с.39-45)

У подальшому ОСОБА_1 05.02.2021 року уклав договір суборенди земельної ділянки з ТОВ «Агрофірма Малинівська», яке фактично здійснює використання земельної ділянки для вирощування товарних сільськогосподарських культур. Копія договору суборенди земельної ділянки кадастровий номер 182348289:14:000:0100 від 25.02.2021 між ОСОБА_1 та П(ПО)СП «Малинівське» () (а.с. 46-50)

Копія листа Чоповицької селищної ради від 16.12.2024 № 1943/02-20 з додатком актом обстеження земельної ділянки кадастровий номер 182348289:14:000:0100 від 04.12.2024 в якому встановлено, що земельна ділянка обробляється (а.с. 105-107)

Копія повідомлення в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Коростенської окружної прокуратури від 14.01.2025 № 52/1-511вих-25 підтверджують, що сторона була поінформована про правові порушення щодо договору оренди (а.с. 108-109)

Копія відповіді Чоповицької селищної ради від 31.01.2025 № 161 на повідомлення прокурора в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», що станом на дату відповіді неможливо встановити з якою метою обробляється вказана земельна ділянка для посіву сільськогосподарських культур( рілля) чи для посіву кормових культур, а тому відсутні правові підстави стверджувати, що земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням. (а.с. 110-111).

Постанова про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування від 22.04.2025 та витяг з ЄРДР про кримінальне провадження № 0000012 з копією протоколу огляду місця події від 28.03.2025 (включно з ілюстративними таблицями) згідно з яким було відібрано 7(сім) зразків ґрунту в паперові конверти та виявлено рештки сільськогосподарських культур соняшника та кукурудзи. (а.с. 166-173).

Мотиви та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 16 Земельного кодексу України, земля є об`єктом права власності та іншого речового права, а порядок використання земель визначається законами України та актами органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оренду земель» (далі Закон «Про оренду земель») оренда земельних ділянок це цивільне право, яке виникає на підставі укладеного договору оренди між орендодавцем та орендарем. Мета укладення договору передача земельної ділянки для використання за визначеним цільовим призначенням.

Порядок укладення договорів оренди земель сільськогосподарського призначення та їх державної реєстрації встановлено статтями 10, 11 Закону «Про оренду земель», а також нормативними актами Кабінету Міністрів України.

Договір оренди земельної ділянки є правочином, що підлягає цивільно-правовому регулюванню.

Відповідно до статей 215, 216, 228 Цивільного кодексу України, правочин може бути визнаний недійсним, якщо він суперечить закону, порушує порядок укладення або права третіх осіб.

Відповідно до ст. 18, 19 ЦК України, позивачем має бути доведено наявність порушення його цивільних прав або інтересів, що виникають з публічно-правових або приватноправових відносин. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень.

Визначальним у спірних правовідносинах, пов`язаних із наданням земельної ділянки 182348289:14:000:0100 в оренду, є волевиявлення власника землі або особи, яка нею розпоряджається від його імені, здійснене у формі відповідного рішення, яке в подальшому реалізується шляхом оформлення договору оренди, укладеного на підставі відповідного рішення в порядку, передбаченому законодавством.

Невідповідність договору оренди, його змісту, порядку укладення, господарської компетенції та цивільної правоздатності сторін вимогам законодавства є прямою підставою для визнання договору недійсним.

Орган місцевого самоврядування чи державної влади, укладаючи договір оренди, вступає в господарські правовідносини й діє саме як суб`єкт господарювання.

Рішенням №3 Головківської сільської ради Малинського району від 17.09.2020 року орган місцевого самоврядування як власник майна уповноважив сільського голову ОСОБА_2 передати в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку площею 100,000 га із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для сінокосіння та випасання худоби за межами населеного пункту с. Головки Малинського району та укласти з ним договір оренди земельної ділянки площею 100,000 га із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для сінокосіння та випасання худоби за межами населеного пункту с. Головки кадастровий номер 182348289:14:000:0100.

Питання щодо того для яких потреб передавалася у користування спірна земельна ділянка є визначальним для правильного вирішення спору.

Згідно з частиною 1 статті 34 Земельного кодексу України громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби.

Земельні ділянки для сінокосіння та випасання худоби це ділянки сільськогосподарського призначення, які надаються тільки в тимчасове користування (оренду) і повинні використовуватися виключно як сінокіс чи пасовище. Переводити такі ділянки в інші види сільськогосподарських угідь, до прикладу в ріллю чи багаторічні насадження, заборонено. Такі земельні ділянки можуть надаватись лише громадянам, які утримують худобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про рослинний світ» використання природних рослинних ресурсів для випасання худоби та забезпечення інших потреб тваринництва здійснюється на земельних ділянках, що визначаються в установленому земельним законодавством порядку.

У ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України міститься поняття земель сільськогосподарського призначення ними визнають землі, надані для виробництва сільгосппродукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільгосппродукції, або призначені для цих цілей.

За видами угідь сільгоспземлі поділяють на (ч. 2 ст. 22 ЗКУ):

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Класифікація земель за угіддями наведена у Класифікації видів земельних угідь, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012 року «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру»: сіножаті (код за КВЗУ 002.01) включає сільгоспугіддя, які систематично використовують для сінокосіння (ГОСТ 26640-85), до яких потрібно включати рівномірно вкриті деревинною та чагарниковою рослинністю площею до 20% ділянки.

Натомість рілля (код 001.00), включає сільгоспугіддя, які систематично обробляють і використовують під посіви сільгоспкультур, включаючи посіви багаторічних трав, а також чисті пари та парники, оранжереї і теплиці.

У ч. 5 ст. 20 ЗКУ передбачено, що землі сільгосппризначення, їх власники та користувачі використовують виключно у межах вимог щодо користування землями певного виду використання. Тобто, власник/користувач такої земельної ділянки, на відміну від земельних ділянок інших категорій, не вправі самостійно, на власний розсуд визначати вид використання земельної ділянки сільгосппризначення в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії.

Тож земельні ділянки з цільовим призначенням 01.08«Для сінокосіння і випасання худоби» не можна використовувати як ріллю для вирощування сільгосппродукції, оскільки така діяльність здійснюється на сільгоспземлях з іншим цільовим призначенням. До таких же висновків неодноразово доходив і Верховний Суд (зокрема, постанови від 22.01.2020 р. у справі № 468/1498/17-ц, від 28.01.2019 р. у справі № 473/4413/17).

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою, третьою статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Тобто, відповідно до наведених норм підставою для надання в оренду земельної ділянки державної або комунальної власності та передумовою укладення відповідного договору (договорів) є рішення особи, яка здійснює розпорядження нею від імені власника.

Згідно пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно закону питань врегулювання земельних відносин.

Укладення договору оренди земельної ділянки, яка належить до комунальної власності, визначається рішенням відповідного органу місцевого самоврядування

При цьому, аналізуючи п.1 договору оренди земельної ділянки від 11 листопада 2020 року, укладений між Головківською сільською радою Малинського району в особі сільського голови Назаренко І.В. та ОСОБА_1 , можна констатувати, що його предметом є передача орендодавцем (Головківською сільською радою) на підставі рішення 53-ї позачергової сесії Головківської сільської ради від 17.09.2020 року №3 земельної ділянки орендарю в строкове платне володіння та користування (оренду) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 100 га, кадастровий номер земельної ділянки 182348289:14:000:0100.

Таким чином, відбулась фактична передача в оренду земельної ділянки з зазначенням іншого цільового призначення, технічна документація на яку не виготовлялось, рішень про зміну цільового призначення не відбувалось, повноважень на укладення договору саме з такими істотними умовами у сільського голови не існувало.

За загальним правилом статті 20 ЗК України встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється рішенням відповідного органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування або власника земельної ділянки приватної власності.

Водночас закон не передбачає можливості встановлення чи зміни цільового призначення земельних ділянок договором, зокрема договором оренди землі. Тому категорія цільового призначення земельної ділянки взагалі не є умовою договору оренди землі, що залежить від домовленості сторін договору та визначається нею.

Вже 25 лютого 2021 року орендар ОСОБА_1 передає в суборенду П(ПО)СП «Малинівське» земельну ділянку 182348289:14:000:0100 для ведення товарного сільськогосподарського призначення згідно договору суборенди землі.

Наведене свідчить, що користувачем земельної ділянки за два місяці площею 100,000 га із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для сінокосіння та випасання худоби за межами населеного пункту с. Головки Малинського району стала юридична особа ТОВ «Агрофірма Малинівська» (правонаступник П(ПО)СП «Малинівське»), яка набула право займатись товарним сільсьгосподарським виробництвом.

Таким чином, здійснена передача земельної ділянки не за цільовим призначенням не на конкурентних засадах (в обхід надання земельної ділянки в користування поза процедурою земельних торгів згідно ч.2 ст. 134 ЗК України).

Протоколом огляду місця події від 28.03.2025 старшим слідчим СВ ВП №1 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області, а саме земельної ділянки 182348289:14:000:0100 зафіксовано її роззорення плугом з оборотом пласта, на поверхню вивернуто дерн підзолистих ґрунтів. На всій ділянці наявні рештки сільськогосподарських культур соняшника та кукурудзи.

Наявність наміру сторін договору (насамперед голови Головківської сільської ради) вийти за межі закону (рішення сесії) призвело до незаконного користування землею. Така ситуація свідчить також про суперечність мети договору оренди інтересам держави й суспільства. Це додатково підтверджує можливість визнання договору оренди недійсним у судовому порядку й не ставить це в залежність від розгляду спору про недійсність (незаконність) акта органу місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17, постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20).

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що застосування позову про оспорення правочину потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21).

Положення частини 2 статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

У постанові від 02.02.2022 у справі № 927/1099/20, Верховний Суд зазначив про те, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Додатково здійснюючи аналіз ст. 216 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 09.10.2024 у справі № 904/205/23 дійшов таких висновків, які враховуються при розгляді цієї справи:

«відповідно до усталеної практики Верховного Суду щодо договорів оренди (найму) підстави недійсності правочину визначаються на момент укладення правочину, однак застосування наслідків недійсності такого правочину (з урахуванням специфіки правовідносин) можливе лише на майбутнє, та, як правило, має наслідком повернення об`єкта оренди».

Отже, нецільовим використанням земельної ділянки з категорії сінокосіння та випасання худоби є її використання за іншим призначенням, всупереч технічній документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) тобто всупереч земельному законодавству України.

Частинами 1 і 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову

При цьому, позовна вимога повинна відповідати безпосередній меті, якої прагне досягнути позивач звертаючись з позовом до суду, втілювати спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу. Водночас позовна вимога не повинна спричиняти порушення/обмеження законних прав та інтересів відповідача(ів).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 звертала увагу, що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Подібні висновки узгоджуються із постановами Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17.

Таке відновлення у спірних правовідносинах може відбутися і в цій справі за заявленою вимогою про повернення територіальній громаді спірної земельної ділянки.

Інші вимоги є похідними від первісної вимоги про визнання недійсним договору оренди, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 15, 16, 18, 81, 141, 259, 263265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов Керівника Коростенської окружної прокуратури Мамкути А.М. в інтересах держави в особі Чоповицької селищної ради до ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Малинівська» про визнання недійсним договору оренди, скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки - задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 11 листопада 2020 року, укладений між Головківською сільською радою Малинського району Житомирської області та ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 100 га, кадастровий номер земельної ділянки 182348289:14:000:0100.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 та права суборенди товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Малинівська» на земельну ділянку з кадастровим номером 182348289:14:000:0100, площею 100 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250, розташовану за межами населеного пункту с. Головки Коростенського району зареєстроване 23.11.2020 номер запису про інше речове право 39371566 та зареєстроване 26.02.2021 номер запису про інше речове право 40835795.

Зобов`язати ОСОБА_1 та товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Малинівська» повернути Чоповицькій територіальній громаді в особі Чоповицької селищної ради Коростенського району земельну ділянку площею 100 га, кадастровий номер земельної ділянки 182348289:14:000:0100 з цільовим призначенням для сінокосіння та випасання худоби у стані придатному для цільового призначення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житомирської обласної прокуратури понесені судові витрати в розмірі 9084 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня оголошення до Житомирського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя