_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/5806/25
УХВАЛА

про залишення позову без руху та усунення недоліків

15.09.2025 року

суддя Київського районного суду м. Одеси Куриленко О.М., розглянувши матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до держави російської федерації про відшкодування коштів в рахунок погашення нанесених збитків,

В С Т А Н О В И В :

09 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшла позовна заява, в якій він просить стягнути з російської федерації (місцезнаходження: 103274, російська федерація, місто Москва, Краснопресненська набережна, буд. 2; RUSSIAN FEDERATION код ISO RU/ RUS 643; телефон: НОМЕР_1 ) грошові кошти у розмірі 3 576 378,89 гривень (три мільйона п`ятсот сімдесят шість тисяч триста сімдесят вісім гривень вісімдесят дев`ять копійок) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в рахунок погашення нанесених збитків.

Вимоги до форми і змісту позовної заяви встановлені статями 175 і 177 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з частиною першоюстатті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975, «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року.

Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третястатті 124 Конституції України).

Таким чином, у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на території держави Україна у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й російської федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Суд безумовно враховує, що і держава Україна, і держава - агресор російська федерація на момент можливого спричинення шкоди позивачам, були учасницями міжнародних договорів, а саме: - Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року.

Вказана Конвенція була підписана і Україною, і російською федерацією, та була ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР; російської федерацією - відповідно до федерального закону від 04.08.1994 року № 16-ФЗ.

Держава Україна відповідно до закону України від 01 грудня 2022 року № 2783-IX зупинила дію у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь та вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року.

Водночас суд має застосовувати Конвенцію за станом на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони.

Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.

Відповідно до частин першої, третьої статті 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

При цьому, суд наголошує, що наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.

Більш того, відповідно до правового висновку викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету російської федерації у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, Верховний Суд дійшов висновку, що російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України.

При цьому Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

Таким чином, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави.

Суд наголошує, що з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф.

У Постановах від 18.05.2022 року у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету російської федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 (пункт 49) підтримала правовий висновок, викладений у постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, стосовно того, що суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російська Федерація, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17 (пункт 50) дійшла висновку, що російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ятастатті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

На підставі ретельного аналізу правових норм Національного та Міжнародного законодавства, практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що звертаючись із позовом до російської федерації позивач не потребує згоди компетентних органів держави - агресора російської федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та російською федерацією з цього питання.

Статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України законодавцем закріплені завдання та основні засади цивільного судочинства.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак (стаття 6 Цивільного процесуального кодексу України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина першастатті 8 Цивільного процесуального кодексу України).

Статтею 496 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, відсутність судового імунітету у держави - агресора російської федерації жодним чином не впливає на необхідність дотримання процесуальних гарантій Національного процесуального законодавства щодо належного повідомлення сторони про дату, час та місце проведення розгляду справи.

Цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом (стаття 9 Цивільного процесуального кодексу України).

Перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється цивільне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного чи письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими. Перекладач допускається ухвалою суду за заявою учасника справи або призначається з ініціативи суду (частина перша, друга,статті 75 Цивільного процесуального кодексу України).

Положення частини другої, третьої статті 22 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 передбачають, що вручення документів про судовий спір, вважається здійсненим, при отриманні таких документів. Ці документи супроводжуються, при необхідності, перекладом на офіційну мову чи одну з офіційних мов відповідної держави.

Таким чином, позивач має здійснити відповідні переклади всіх процесуальних документів судової справи, позову та доданих до нього матеріалів на мову відповідача - іноземного елементу, в тому числі шляхом/але не виключно залучення перекладача до участі у справі.

Положення статей 175, 177 Цивільного процесуального кодексу Українине зобов`язують позивача подати оригінали чи завірені копії доданих до позову документів.

Закон вимагає подання їх копій.

Проте, вищенаведене міжнародне законодавство вказує на суворе дотримання вручення відповідачу не тільки завірених копій документів, а і у перекладі на відповідну мову (належним чином засвідчений уповноваженим перекладачем або нотаріальний переклад позовної заяви та доданих до неї документів).

Отже, позивач має визначитись з вірним відповідачем, порядком повідомлення відповідача, перекладом документів на мову тієї держави, в які буде заплановано визнання можливого рішення суду у справі та його виконання, та на мову відповідача та надіслання на його адресу копії документів (позов, додані до нього докази), їх переклад на мову відповідача (належним чином засвідчений уповноваженим перекладачем або нотаріальний переклад позовної заяви та доданих до неї документів).

Згідно з ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У позовній заяві позивач, посилаючись на п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», зазначає, що звільнений від сплати судового збору.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 5З акону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Таким чином, умовою звільнення осіб від сплати судового збору на підставі вказаної норми є не просто факт тимчасової окупації території України, збройної агресії, збройного конфлікту, а й обов`язкове настання наслідків у вигляді вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Позивач не надав доказів на підтвердження того, що дії держави-агресора російської федерації призвели до його вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

З доводів позовної заяви та доданих до неї доказів судом не встановлено настання вказаних вище наслідків, оскільки підстави заявлених позивачем позовних вимог до російської федерації не є тотожними підставам, які зазначені у п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та які б в силу закону давали пільгу щодо сплати судового збору, такі вимоги підлягають оплаті судовим збором на загальних підставах.

Відтак, суд вважає помилковими та відхиляє посилання позивача на відсутність обов`язку сплати судового збору за подання позовної заяви про відшкодуванняморальної шкоди та не приймає до уваги посилання заявника на пункт 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як на підставу для звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4З акону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року на одну особу в розрахунку на місяць становить 3028,00 грн.

Отже, за позовну заяву майнового характеру подану фізичною особою, сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 1211,20 грн та не більше 15 140,00 грн.

Як вбачається зі змісту поданої позовної заяви вона містить вимогу майнового характеру, а саме стягнення шкоди у розмірі 3576378,89 гривень.

За приписами частини 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, позивачу слід сплатити 12112 (0,8 відсотка від максимальної суми судового збору 15 140 гривень) гривень.

З огляду на викладене, позивачу необхідно сплатити судовий збір у розмірі, що відповідає вимогам п. 1 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за майнові вимоги про відшкодування шкоди за наступними реквізитами:

Отримувач коштів: ГУК в Од.обл./Київський р-н/22030101

Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37607526

Банк отримувача Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО) 899998

Рахунок отримувача UA0015756

Код класифікації доходів бюджету 22030101

Таким чином, суддя приходить до висновку про необхідність залишення позовної заяви без руху та надати позивачеві строк для усунення зазначених недоліків.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України якщо позовна заява, подана без додержання вимог викладених у статтях 175,177 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити позивачу, що в разі не усунення недоліків позовна заява буде вважатися неподаною і повернута заявникові.

Керуючись ст. 175, 177, 185, 258-261, 353 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И Л А:

Позовну заяву ОСОБА_1 до держави російської федерації про відшкодування коштів в рахунок погашення нанесених збитків, залишити без руху.

Надати позивачеві строк для усунення недоліків поданої заяви п`ять днів з дня отримання копії ухвали.

Роз`яснити позивачеві, що у разі виконання недоліків поданої заяви відповідно до ухвали суду у встановлений строк, заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. У разі не усунення недоліків поданої заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Куриленко О. М.