КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/30330/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9856/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Аксьонової Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Управління Державної казначейської служби України в Солом`янському районі міста Києва, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом, уточнивши 26 червня 2019 року вимоги якого, просив:

- стягнути з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві, Управління Державної казначейської служби України в Солом`янському районі міста Києва, Державної казначейської служби України солідарно на його користь 3 348, 45 грн майнової шкоди, яка завдана йому внаслідок затримки здійснення нарахування та виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- стягнути з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві, Управління Державної казначейської служби України в Солом`янському районі міста Києва, Державної казначейської служби України солідарно на його користь 5 696, 19 грн моральної (немайнової) шкоди, яка завдана йому внаслідок затримки здійснення нарахування та виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (т. 1 а.с. 61-66).

Позивач свої вимоги мотивував тим, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, якому згідно із положеннями статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації у 2014 році повинно було виплатити щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 5 мінімальних заробітних плат.

Проте за 2014 рік як щорічну допомогу на оздоровлення ОСОБА_1 було призначено і виплачено лише 100, 00 грн, що стало підставою для звернення до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік.

Так, постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року його позов про зобов`язання Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік, згідно з вимогами закону, задоволено частково.

Надалі ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 липня 2015 року задоволено подання Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у місті Києві про зміну і змінено спосіб виконання вказаного вище рішення суду, стягнуто на користь позивача кошти у розмірі 5 990, 00 грн. Вказане рішення суду виконано Київським міським центром по нарахуванню та здійснення соціальних виплат 13 липня 2016 року.

ОСОБА_1 вказав у позовній заяві, що оскільки право власності включає право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення його можливості з 01 січня 2015 року по 12 липня 2016 року розпоряджатися належними йому коштами у розмірі 5 990, 00 грн зумовило часткове порушення його права власності на ці грошові кошти у частині розпорядження ними у вказаний строк і грошові кошти втрачали свою реальну цінність внаслідок інфляції.

Також позивач зазначав, що такі порушення підтверджуються постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 16 липня 2015 року у справі № 2-А-489/15 (№ 760/11682/15-ц).

Оскільки 13 липня 2016 року позивач отримав суму у розмірі 5 990, 00 грн, то сума трьох річних від простроченої суми дорівнює 275, 70 грн, сума інфляційних втрат 3 072, 75 грн, що разом становить суму у розмірі 3 348,45 грн, яку позивач просив стягнути на його користь.

Розраховуючи суму компенсації завданої йому моральної шкоди, позивач виходив із добутку розміру мінімальної заробітної плати, встановленої у січні 2018 року (3 723, 00 грн) і частки кількості років прострочення платежу (560/365 = 1,53), тобто 3 723, 00 грн х 1,53 = 5 696, 19 грн.

Отже позивач, посилаючись на те, що у період часу з 01 січня 2015 року по 12 липня 2016 року, він був позбавлений можливості розпоряджатися вказаними вище коштами та він поніс збитки внаслідок їх знецінення, просив стягнути з відповідачів завдані йому збитки, визначені ст. 625 ЦК України, а також спричинену моральну шкоду.

15 квітня 2019 року представник Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у відзиві вказав, що Центром були вчинені всі необхідні дії для виконання постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, але враховуючи те, що Центр не є головним розпорядником бюджетних коштів, рішення не було виконане вчасно (т. 1 а.с. 40-56).

Представник відповідача Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат зазначав, що, з метою виконання постанови на підставі розпорядження Управління про перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення згідно з постановою суду від 23 жовтня 2015 року, було проведено нарахування зазначеної допомоги та 04 грудня 2015 року було направлено лист до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо проведення фінансування виплати за рішенням суду. Листом Департаменту повідомлено, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на виконання судових рішень за бюджетною програмою «Соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи Міністерству соціальної політики, як головному розпоряднику бюджетних коштів, не передбачені. Крім того, відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 11 листопада 2016 року № 680/0/67-16, від 07 березня 2017 року № 151/0/76-17 та від 31 березня 2018 року № 188/0/76-18 бюджетні призначення на забезпечення виконання судових рішень за програмами соціального захисту населення в державному бюджеті з 2010 по 2018 роки Мінсоцполітики не були передбачені, відповідні видатки на зазначені цілі не затверджувалися у кошторисах розпорядників бюджетних коштів та у відповідних паспортах бюджетних програм.

Також представник Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у відзиві послався на постанову Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, вказуючи, що передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У позовних вимогах йде мова щодо невиконання рішення суду про зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачеві недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік, згідно із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Правовідносини, які виникли з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

02 січня 2020 року представник Державної казначейської служби України подала відзив на позов ОСОБА_1 , у якому вказала, що позивач не оскаржував у судовому порядку дії чи бездіяльність жодного з відповідачів у справі, що є однією з обов`язкових підстав для відшкодування шкоди. Зазначила також, що УДКСУ у Солом`янському районі міста Києва листом від 07 червня 2016 року № 02-07/1022 повідомило позивача про повне виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2015 року у справі № 760/11682/15-а та перерахування на його користь 5 990, 00 грн (т. 1 а.с. 97-104).

Щодо позовних вимог позивача у частині здійснення нарахування сум інфляції та 3 % річних за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду, представник відповідача ДКСУ зазначила, що між позивачем і Казначейством не виникало цивільних відносин зобов`язального характеру, за таких підстав норми цивільного кодексу України, зокрема ті, що регулюють наслідки порушення зобов`язань до спірних правовідносин, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення не застосовуються, а тому не підлягає задоволенню. З огляду на викладене, Казначейство вважає, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної та матеріальної шкоди, рішення виконано у порядку черговості, позовні вимоги заявлені передчасно та є безпідставними.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Роз`яснено позивачеві право на звернення до суду з цим позовом у порядку адміністративного судочинства (т. 1 а.с. 204-205).

Постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 2 а.с. 38-42).

08 та 15 квітня 2024 року представник Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві засобами електронного та поштового зв`язку подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що заявлення позивачем про факт завдання моральної шкоди, без підтвердження таких обставин доказами, не може вважатися безумовною підставою спричинення такої шкоди та достатньою підставою для її відшкодування. Звернув увагу, що позивач не оскаржував у судовому порядку дії чи бездіяльність жодного з відповідачів у справі (т. 2 а. с. 55-60, 61-65).

Крім того, порядок відшкодування компенсації у разі порушення термінів перерахування коштів за рішенням суду регламентований Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників», відповідно до якого компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів казначейством якщо боржник є державним органом. Однак у Головного управління відсутня інформація щодо звернення позивача із також заявою.

Додатково зауважував, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду, не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

22 та 26 квітня 2024 року представник Управління Державної казначейської служби України в Солом`янському районі м. Києва засобами електронного та поштового зв`язку подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводи відзиву за своєю суттю є тотожними доводам відзиву Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (т. 2 а.с. 65-72, 73-77).

06 травня 2024 року позивач подав відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та яку доповнив поясненнями від 12 липня 2024 року (т. 2 а.с. 78-82, 83-85).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Управління Державної казначейської служби України в Солом`янському районі м. Києва про стягнення шкоди (т. 2 а.с. 86-90).

Не погодившись з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва, 30 березня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року та ухвалити новепро повне задоволення позовних вимог (т. 2 а.с. 96-108).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішення є незаконним, тому що висновки суду першої інстанції, що викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Крім того, оскаржуване рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року у справі №760/30330/18 має внутрішні протиріччя, зокрема, суд в абзаці 5 сторінки 2 рішення суду вказав про те, що позов підлягає задоволенню, однак у резолютивній частині висновок про відмову у його задоволенні.

Зазначав, що судом встановлено дві основні підстави для задоволення позову - це протиправність діянь відповідача і прострочення належних позивачеві виплат; саме внаслідок прострочення виплат останній був позбавлений можливості розпоряджатися належними йому коштами у розмірі, для оздоровлення, а також прострочення виплат зумовлює зниження реальної вартості грошових коштів внаслідок інфляції, що разом зумовлює наявність матеріальної та моральної шкоди, про відшкодування якої позивач просив у позові; і в той же час суд першої інстанції відмовив йому у задоволенні позову повністю.

Позивач наголошував в апеляційній скарзі, що якщо дія статті 625 ЦК України, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання на спірні правовідносини, не поширюється, то суд повинен був застосувати іншу норму законодавства, зокрема, ст. 56 Конституції України (як норму прямої дії), або застосувати аналогію закону, аналогію права, але відшкодування нанесеної шкоди, зумовленої простроченням виплати належної йому щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік, повинно відбутися.

Також позивач зауважував, що не погоджується з висновками суду про відсутність шкоди, оскільки наявність такої шкоди підтверджується обставинами справи, зокрема тим, що щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат за 2014 рік, передбачену ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ, він отримав 13 липня 2016 року, а повинен був отримати її у 2014 році (не пізніше грудня 2014 року); протягом 2015 року та частини 2016 року (з 01 січня 2015 року по 12 липня 2016 року) він був позбавлений можливості розпоряджатися належними йому коштами у розмірі 5 990, 00 грн, для оздоровлення; оскільки право власності включає право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення його можливості з 01 січня 2015 року по 12 липня 2016 року розпоряджатися належними йому грошовими коштами у розмірі 5 990, 00 грн зумовило часткове порушення належного йому права власності на грошові кошти у частині розпорядження протягом згаданого вище строку; також, протягом періоду з 01 січня 2015 року по 13 липня 2016 року належні йому кошти у розмірі 5 990, 00 грн втрачали свою реальну вартість внаслідок інфляції.

Наголошував, що протиправність діянь заподіювача шкоди підтверджується постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 16 липня 2015 року у справі № 2-а-489/15 (№ 760/11682/15-ц).

Окрім цього, вказував, що наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, є очевидною, оскільки саме внаслідок затримки у виплаті щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік він був позбавлений можливості розпоряджатися належними йому коштами у розмірі 5 990, 00 грн, для оздоровлення, а також ці кошти втрачали свою реальну вартість внаслідок інфляції.

Також, як на підставу вважати судове рішення першої інстанції незаконним, посилався на те, що наявність вини заподіювача доводити не потрібно, оскільки згідно з частиною першою ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Апелянт вказував, що суд не дотримався вимог частини шостої, сьомої, дев`ятої статті 10 ЦПК України, оскільки не застосував положення ст.ст. 3, 16, 46, 48, 56 Конституції України як норми прямої дії і не враховано можливість застосування аналогії закону і аналогії права для відшкодування шкоди, нанесеної йому затримкою у виплаті щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік, а також порушив приписи ст. 263 ЦПК України, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім цього, позивач зазначав, що судом не застосовано норму статті 56 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Також апелянт вказував, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені у п.п. 59, 64, 73 постанови від 10 грудня 2024 року у справі № 240/1121/24, і висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018, від 07 квітня 2021 року № 1-р(ІІ)/2021, від 03 квітня 2024 року № 4-р(І)/2024, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ГУ ДКСУ у м. Києві вказав, що Головне управління Казначейство вважає, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року у справі № 760/30330/18 є обґрунтованим та таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню. Позивач належним чином у доказовий спосіб не підтверджує факт завдання моральної шкоди, характер та ступінь моральних страждань, втрат немайнового характеру, погіршення якості життя, інших негативних наслідків та не надає обґрунтувань заявленої ним до відшкодування суми моральної шкоди. Твердження апелянта про факт завдання йому моральної шкоди, без підтвердження таких обставин доказами, не можуть вважатися безумовною підставою спричинення позивачу моральної шкоди та достатньою підставою для відшкодування (т. 2 а.с. 122-131).

Також представник відповідача ГУ ДКСУ у м. Києві вказав, що зазначення у мотивувальній частині рішенні суду першої інстанції, що позов підлягає задоволенню є опискою.

Крім цього, представник у відзиві зазначив, що Головне управління Казначейства погоджується із висновком зазначеним у рішенні суду першої інстанції, оскільки спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який є спеціальним законом та визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та соціального захисту потерпілого населення та даним законом не передбачено застосування штрафних санкцій та іншої цивільно правової відповідальності за тривале не виконання рішення суду про стягнення коштів на користь осіб які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зауважував, що відповідно до частини першої ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а вразі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Проте ані позовна заява, ані додані до позовної заяви додатки надіслані до Головного управління Казначейства, не містять доказів звернення позивача із заявою про компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів. У Головному управлінні Казначейства відсутня інформація щодо звернення позивача до Державної Казначейської служби України із вище вказаною заявою.

Представник Головного управління Казначейства зазначав, що позивач не оскаржував у судовому порядку дії чи бездіяльність жодного з відповідачів по справі, що є однією з обов`язкових підстав для відшкодування шкоди.

За правилами частини тринадцятої ст. 7, частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року розглянута апеляційним судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Щодо юрисдикції спору.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року закрито провадження у вказаній справі № 760/30330/18 в порядку цивільного судочинства із роз`ясненням позивачу права на звернення до суду з цим позовом в порядку адміністративного судочинства (т. 1 а.с. 204-205).

Постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року у цій справі № 760/30330/18 скасувано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року про закриття провадження у справі в порядку цивільного судочинства із виновком, що спір ОСОБА_1 з вимогами до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Управління Державної казначейської служби України в Солом`янському районі міста Києва, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди, яка завдана йому внаслідок затримки здійснення нарахування та виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства (т. 2 а.с. 37-42).

У справі відсутні відомості щодо оскарження (скасування, зміни тощо) вищевказаної постанова Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року.

Беручи до уваги, що постанова Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року у цій справі не скасована у передбаченому порядку, колегія суддів апеляційного суду зауважує, що її висновки враховані районним судом під час нового розгляду справи, адже суд не може надавати оцінку судовому рішенню у цій справі, яке набрало законної сили, а тому суд апеляційної інстанції не вирішує питання юрисдикції спору при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду від 19 листопада 2024 року.

Щодо висновків суду першої інстанції та вирішення справи по суті спору.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 01 січня 2015 року по 12 липня 2016 року, суд першої інстанції, виходив з того, що між позивачем та відповідачем існували правовідносини, що виникли не на підставі договорів чи інших правочинів, та не пов`язані відносинами, що виникають між боржником та кредитором, передбачених ЦК України.

При цьому, суд першої інстанції зазначив у рішенні, що спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який є спеціальним законом та визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та соціального захисту потерпілого населення, тому вважав, що дія статті 625 ЦК України, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання на спірні правовідносини не поширюється.

У частині позову про стягнення відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції відмовив, вказавши, що позивач не обґрунтував належним чином взаємозв`язок між моральними стражданнями, яких зазнав, із незаконними діями відповідача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погодилась, врахувавши наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, який мав право за положеннями статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 5 мінімальних заробітних плат.

Оскільки за 2014 рік щорічна допомога на оздоровлення ОСОБА_1 не була виплачена у передбаченому розмірі, вказане стало підставою для звернення до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік.

16 липня 2015 року постановою Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 2-а-489/15 (№ 760/11682/15-ц) позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов`язання по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік задоволено частково (т. 1 а.с. 26-27).

Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі меншому ніж 5 мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації здійснити перерахунок та нарахування ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням проведених виплат.

Зобов`язано Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити ОСОБА_1 виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням проведених виплат. У задоволені решти позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 26-27).

25 листопада 2015 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 6-а-31/15 (760/11682/15-а), подання Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві задоволено, змінено спосіб виконання постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року шляхом стягнення з київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 5 990, 00 грн (т. 1 а.с. 28).

19 травня 2016 року ОСОБА_1 подав до виконання ГУ ДКСУ у м. Києві заяву про прийняття до виконання виконавчого листа у справі № 760/11682/15-а (2а/760/489/15), разом із додатками, необхідними для здійснення виконання набравшого законної сили судового рішення про стягнення коштів (т. 1 а.с. 89).

26 травня 2016 року платіжним дорученням № 492 (50625085) Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснив переказ коштів на виконання виконавчого листа щодо виплати ОСОБА_1 5 990 грн. (т. 1 а.с. 90).

07 вересня 2016 року листом за № 02-07/1022 начальник управління Державної казначейської служби України у Солом`янському районі м. Києва Зеленюк В.В. повідомив ОСОБА_2 про виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року у справі №760/11682/15-а, що стягнення з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат виконано 13 липня 2016 року на суму 5990 грн. та перераховано на реквізити вказані в заяві (т. 1 а.с. 70).

Положеннями спеціального Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначаються основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

У відповідності до частини першої статті 1 вказаного Закону, він спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

За нормою частини другої статті 48Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям з інвалідністю, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, кожній дитині, яка втратила одного з батьків внаслідок Чорнобильської катастрофи, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році.

Компенсація та допомога, передбачені статтею 48Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виплачуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин приписів статті 625 ЦК України, колегія суддів виходить з такого.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21).

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (тут і далі, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду) та особливості їх виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частиною першою статті 5 указаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяцівне перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України діє у незміненій редакції з часу набрання чинності цим Кодексом - 01 січня 2004 року.

Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів.

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)).

У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки: «91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення».

Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (див.: пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)).

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 06 квітня 2025 року у справі № 607/9021/22 (провадження № 61-1404 св 24).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України застосовуються до спірних правовідносин.

При визначенні початку періоду прострочення державою виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України суд апеляційної інстанції керувався правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22), та дійшов висновку, що три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід нараховувати з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень») і включно до дня виконання судового рішення та перерахування (отримання) стягувачем присуджених коштів у цій справі.

Таким чином, апеляційний суд встановив, що до спливу тримісячного строку для виконання рішення суду від 25 листопада 2015 року, пред`явленого позивачем до виконання ДКС України 19 травня 2016 року, стягувач ОСОБА_2 отримав присуджену суму грошей в розмірі 5 990 грн.

Отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача та нарахування і стягнення на його користь трьох процентів річних та індексу інфляції за частиною другою статті 625 ЦК України.

З цих підстав не підлягають задоволенню і похідні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року - скасувати та ухвалити нове.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Управління Державної казначейської служби України в Солом`янському районі міста Києва, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова