Справа № 490/7527/25
н/п 2/490/4307/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року м. Миколаїв

Суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатін О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служба у справах дітей Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю,

ВСТАНОВИВ:

11.09.2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служба у справах дітей Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

12.09.2025 року матеріали справи передано на розгляд судді.

Вивчивши зазначену позовну заяву, вважаю, що провадження у справі не може бути відкрито з таких підстав.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, малолітній ОСОБА_3 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та є громадянином України, батьками є: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

З 04.03.2022 року позивачка разом з відповідачем та малолітнім ОСОБА_3 проживають в Швеції.

Як вбачається з Виписки з реєстру реєстрації населення від 29.08.2024 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Виписки з реєстру реєстрації населення від 29.08.2024 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: Бекгатан 1 C LGY 1203 952 32 м. Калікс.

Відповідач Тіджані ОСОБА_4 з 04.03.2022 року та по теперішній час проживає в Швеції.

Як вбачається з долучених до позовної заяви документів, позивачка, відповідач та малолітня дитина з березня 2022 року безперевно проживають в Швеції, малолітній ОСОБА_3 відвідує лікарів, позивачка проходила мовні курси та стверджує, що між нею та відповідачем існує спір про відібрання дитини, процес розгляду та вирішення якого здійснюється відповідними компетентними органами Швеції.

При цьому, суд зазначає, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 497 ЦПК України).

Преамбулою Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що цей Закон встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено визначення поняття "приватноправові відносини" - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право», цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом:

1) визначення застосовуваного права;

2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб;

3) підсудність судам України справ з іноземним елементом;

4) виконання судових доручень;

5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

При цьому, підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися (частина перша статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Україна згідно із Законом від 14 вересня 2006 року № 136-V є учасницею Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (далі - Гаазька конвенція про батьківську відповідальність 1996 року).

При цьому, сферою застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року є питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.

Пунктом а) статті 1 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року встановлено, що цілями цієї Конвенції є визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Згідно статті 2 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, Конвенція застосовується до дітей з моменту їхнього народження до досягнення ними 18 років.

Пунктом b) статті 3 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року встановлено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року судові або адміністративні органи Договірної держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майно дитини.

При цьому, в статті 8 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року зазначено, що як виняток, якщо орган Договірної Держави, який має юрисдикцію відповідно до статей 5 або 6, вважає, що орган іншої Договірної Держави здатний краще в конкретному випадку визначити найвищі інтереси дитини, він може або

- звернутися до іншого органу, безпосередньо або за допомогою центрального органу своєї Держави, з проханням здійснити свою юрисдикцію вживати такі заходи захисту, які вважає за необхідні, або

- зупинити розгляд справи та запропонувати сторонам подати таке прохання до органу тієї іншої Держави.

З урахуванням наведеного вище, судом встановлено, що:

предметом спору у справі №490/7527/25 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служба у справах дітей Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради є питання про визначення місця проживання дитини - малолітнього ОСОБА_3 ;

малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з березня 2022 року проживає в Швеції, що з урахуванням обставин встановлених судом - є звичайним місцем проживання дитини;

батьки малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - відповідач та позивачка (яка і просить визначити місце проживання дитини разом з собою) постійно проживають в Швеції;

з урахуванням пункту b) статті 3 та пункту 1 статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, судові або адміністративні органи держави звичайного місця проживання дитини - Швеціїї, мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майно дитини, в даному випадку - право визначати місце проживання дитини;

відсутнє звернення судового або адміністративного органу держави звичайного місця проживання дитини - Швеції, до Центрального районного суду міста Миколаєва з проханням здійснити свою юрисдикцію вживати такі заходи захисту, які вважає за необхідні.

Тобто, з урахуванням наведеного, підсудність національним судам України спору щодо визначення місця проживання дитини - малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звичайним місцем проживання якого є Швеція, не узгоджуються із положеннями пункту b) статті 3 та пункту 1 статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене та керуючись ст.19, п.1 ч.1 ст. 186, ст.ст. 259-261, 353,354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служба у справах дітей Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В. Саламатін