Справа № 201/9969/25
Провадження № 2/201/4565/2025
УХВАЛА

про відмову у задоволення клопотання

про залишення позову без розгляду

16 вересня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Наумової О.С.,за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю представника позивачки адвоката Міняєва А.О.,

представника відповідача адвоката Хандоги В.В.,

представника третьої особи Голик О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання відповідача ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду у зв`язку зі зловживанням процесуальним правом, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа - орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради) про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває справа вказана справа.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Хандога В.В. підтримав заявлене 01.09.2025 клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку зі зловживанням процесуальним правом, на обґрунтування якого вказав, що позивачка просить визначити місце проживання малолітньої спільної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею за місцем її реєстрації по АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 2006-2023 років перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2023 по справі №201/7842/22 шлюб розірвано. Місце проживання спільних з відповідачем дітей судом в цьому рішенні визначено не було, поділ спільного сумісного майна подружжя не здійснювався. Після розірвання шлюбу спільна малолітня донька сторін ОСОБА_4 фактично залишилась проживати разом з позивачкою в їхньому будинку АДРЕСА_1 , в якому позивачка і дитина зареєстровані та фактично проживають. За місцем проживання позивачки створені належні умови для проживання, виховання і утримання малолітньої дитини. В будинку є все необхідне обладнання для дитини, для того, щоб вона мала здоровий сон, а також можливість навчатися, розвиватися та грати. Сторони не можуть дійти згоди щодо того, з ким із них має проживати донька без допомоги суду. В інтересах малолітньої доньки доцільним є визначення її місця проживання разом з позивачкою. Позивачка сама утримує дітей.

Позивачка є титульним власником житлової квартири АДРЕСА_2 , яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Вважає, що має можливість забезпечити для своєї доньки належні умови проживання та зберегти родинні стосунки із її братом, який також проживає разом в будинку АДРЕСА_1 .

Позивачка вважає, що визначення місця проживання малолітньої доньки разом з матір`ю максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини.

За усталеною практикою Верховного Суду місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Відповідач не заперечує проти проживання дитини з позивачкою, оскільки про проживання дитини з позивачкою сторони дійшли згоди ще під час розірвання шлюбу. Отже, позов є безпідставним та надуманим. У дійсності причиною звернення позивачки із цим безпідставним позовом є те, що в провадженні Соборного районного суду м. Дніпра перебуває цивільна справа № 201/6117/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання припиненим права користування житловим приміщенням та виселення. Підставою звернення із цим позовом було те, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_3 . Цей будинок ним придбано у власність ще до укладення шлюбу з ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 продовжує проживати у вказаному будинку. Як вбачається із позовної заяви в шлюбі сторони придбали житлову квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 33,9 кв.м., яка оформлена на ОСОБА_2 . Тобто, позивачка має у власності інше житло, проте не бажає добровільно переселитися до належної їй квартири. Вона провокує постійні сварки з відповідачем, неодноразово викликала поліцію з приводу начебто вчинення відповідачем домашнього насилля, хоч у дійсності відповідач ніколи таких дій не вчиняв. Позивачка створює відповідачу нестерпні умови для проживання в належному йому ж житловому будинку, через що відповідач змушений проживати у друзів та знайомих, а також звернувся до суду з позовом про виселення відповідачки.

Отже, у дійсності між сторонами існує спір саме про виселення позивачки з належного відповідачу будинку.

Вважав, що подана позивачкою позовна заява є завідомо безпідставною, оскільки відповідач не заперечує проти проживання дитини разом з позивачкою і не створює позивачці жодних перешкод у цьому. При цьому позивачка визнає, що дитина фактично залишилась проживати разом з позивачкою. Предмет позову відсутній, а сам позов має очевидно штучний характер, оскільки в позовній заяві позивачка просить визначити місце проживання доньки саме у належному відповідачу будинку, а не у належній позивачці квартирі.

Посилаючись на вимоги ч. 3 ст. 44 ЦПК України просив визнати зловживанням процесуальними правами, що суперечать завданню цивільного судочинства, подання ОСОБА_2 даного завідомо безпідставного позову, залишити позовну заяву без розгляду.

Представник позивачки - адвокат Міняєв А.О. у судовому засіданні проти клопотання заперечував, вважав, що існує спір про право на визначення місця проживання дитини, просив відмовити у задоволенні клопотання.

Представник третьої особи Голик О.І. у судовому засіданні віднесла це питання на розсуд суду.

Вирішуючи питання про застосування до заходів процесуального примусу, суд виходить із такого.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно дост.2ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

- подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

- подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

- подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

- необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.

- укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, який він вправі реалізовувати з метою свого захисту в порядку ст. 4 ЦПК України.

Залишення позовної заяви без розгляду на підставі заяви позивача це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Право позивача відмовитися від позову, чи від частини позовних вимог або ставити питання про залишення позовної заяви без розгляду також є безумовним правом позивача. При цьому, суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Суд зауважує, що сам по собі факт залишення позовної заяви без розгляду за заявою позивача, за відсутності факту його необґрунтованих дій, не є достатньою правовою підставою вважати це зловживанням процесуальними правами стороною позивача.

У даному випадку, суд не встановив, а представник відповідача не довів фактів зловживання процесуальними правами зі сторони позивача.

Положеннями п. 3 ч. 2ст. 44 ЦПК України визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Зловживання процесуальними правами - це цивільне процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу (їх представників), що спричиняють порушення процесуальних прав інших учасників цивільного процесу (їх представників), з метою перешкоджання гарантованому у пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правосуддю, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом).

Зловживання правами характеризуються умислом, спрямованим на порушення порядку цивільного судочинства.

Характерними ознаками зловживання процесуальними правами є: формальне, непропорційне використання процесуального права всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права, недобросовісність дій, умисний характер, завідома несумлінність

Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються з видимістю реалізації законних прав особи.

Із аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою взагалі перешкоджання розгляду справи.

Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. Такі висновки наведені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 337/474/14.

Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій.

Фактично надаючи таку заяву, представник відповідача висловлює непогодження із позовними вимогами.

Отже, судом на даному етапі розгляду справи (підготовче засідання) не встановлено обставин, які б свідчили про подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмету спору або у спорі, що має очевидно штучний характер, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні заяви представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із зловживанням процесуальними правами стороною позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 143ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Із зазначених вище положень, вбачається, що застосування заходів процесуального примусу належить до виключної компетенції суду та можливе виключно за його ініціативи, а не за клопотанням учасника справи.

Водночас, суд на теперішній час не вбачає підстав для застосування до сторони позивача процесуального примусу у вигляді накладення штрафу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44,143,144,148,257, 259, 260, 261 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду у зв`язку зі зловживанням процесуальним правом, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа - орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради) про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Згідно зі ст. 261 ЦПК України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала підписана суддею 16 вересня 2025 року.

Суддя О.С. Наумова