ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3872/25 Справа № 185/3138/24 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маньковський Володимир Петрович, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2024 року в цивільній справі номер 185/3138/24 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_2 з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної ділянки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0158. 30 жовтня 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки на 49 років, який було зареєстровано 31.10.2013 року Павлоградським міськрайонним управлінням юстиції Дніпропетровської області. Відповідач орендну плату за весь час користування земельною ділянкою позивачу жодного разу не сплатив.

Позивач просив суд припинити шляхом розірвання оренди земельної ділянки площею, 4,050 га для ведення сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, кадастровий номер :01:001:0158, укладений 30 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , інше речове право за яким зареєстровано 31.10.2013 року, номер запису про інше речове право 3232302.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної ділянки - задоволено.

Розірвано договір оренди земельної ділянки площею 4,050 га, кадастровий номер :01:001:0158, укладений 30 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , інше речове право за яким зареєстровано 31.10.2013 року, номер запису про інше речове право 3232302.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маньковський В.П., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2024 року по справі №185/3138/24 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що висновки суду про задоволення позовних вимог є необ`єктивними, судом першої інстанції у повному обсязі нез`ясовані обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки, які не відповідають реальним обставинам справи.

У судовому засіданні сторона відповідача надала суду беззаперечні документальні докази, що насправді відповідач орендує зазначену земельну ділянку з 01 червня 2007 року.

Відповідно до спірного договору ОСОБА_2 передав в оренду земельну ділянку ОСОБА_1 на строк 49 років та власноручно зазначив у договорі, що: «Арендна плата отримана мною 01.06.2007 року у повному обсязі за весь період», скріпивши власноручно зазначене ним своїм підписом та печаткою. У розписці власноручно складеною позивачем він зазначив, що: «Арендная плата мною получена полностью за весь срок аренды», також скріпивши зазначене ним своїм підписом та печаткою.

Отже сторона відповідача беззаперечно документально довела у судовому засіданні отримання позивачем орендної плати за користування ділянкою площею 4,050 га, кадастровий номер :01:001:0158, за весь термін оренди і у повному обсязі і пояснила суду, що договір оренди від 30 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був складений у зв`язку з необхідністю надання документу про оренду до державних органів і ніякої юридичної сили не мав, оскільки не скасовував раніше укладений договір оренди земельної ділянки, а лише формально підтверджував наявність раніше укладених договірних відносин між позивачем і відповідачем.

Вважаю грубою помилкою суду першої інстанції неодноразові відмови стороні відповідача про визнання участі позивача у судовому засіданні обов`язковою, оскільки, окрім нез`ясованих цілої низки питань, на які представник позивача не мав відповіді або відверто надавав неправдиві відомості, не вдалося встановити добровільність волевиявлення та наявність волевиявлення взагалі у позивача щодо позовних претензій до відповідача.

Хоча судове розірвання договору оренди від 30 жовтня 2013 року для відповідача жодних негативних наслідків у подальшій оренді ним земельної ділянки не несе, оскільки діють раніше укладені договірні відносини щодо оренди зазначеної земельної ділянки, сторона відповідача категорично не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для його розірвання.

Від позивача ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Скирда В.І., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідачем була сплачена орендна плата за користування земельною ділянкою саме на підставі спірного договору оренди від 30.10.2013 року, а доводи представника відповідача ґрунтуються на припущеннях, що надана копія розписки від 01.06.2007 року має відношення до спірного договору.

Інші доводи відповідача ґрунтуються на його власному тлумаченні норм діючого законодавства та правовідносин між сторонами та не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Договір від 01 червня 2007 року не містить умов, відповідно до яких орендар може достроково виконати свій обов`язок по внесенню орендної плати та не визначає розміру орендної плати.

Наданий відповідачем примірник так названого «договору оренди земельних ділянок» вчинений без додержання вимог, встановлених законом та не зареєстрований належним чином, тобто є нікчемним правочином і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Не має жодного відношення до правовідносин, які виникли між сторонами на підставі укладеного 30.10.2013 року та зареєстрованого належним чином договору оренди земельної ділянки, умови якого систематично порушувались відповідачем.

У зв`язку з відсутністю у договорі від 01.06.2007 року загальної суми грошового зобов`язання орендаря та відсутністю у розписці від 01.06.2007 року суми грошового зобов`язання, яке виконано орендарем, позбавляє її правового змісту, а тому не має можливості встановити на підставі цієї розписки суму орендної плати, яку відповідач сплатив позивачу. Таким чином, розписка позивача від 01.06.2007 року є неналежним доказом внесення відповідачем орендної плати за 49 років.

Позивачем в позовній заяві була визначена його правова позиція з приводу укладання договору оренди земельної ділянки та несплати орендної плати. Щодо отримання позивачем орендної плати за земельні ділянки згідно з договором оренди від 01 червня 2007 року, позиція позивача була озвучена його представником в судовому засіданні, яка полягає в тому, що за вищезазначеним договором позивач не отримував жодних коштів в рахунок орендної плати за земельні ділянки.

Стороною відповідача не надано суду жодних доказів сплати орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0158, що в свою чергу встановлено матеріалами справи.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Маньковський В.П. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник позивача ОСОБА_2 адвокат Скирда В.І. апеляційну скаргу не визнав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0158 належить позивачу ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП №094109 (а.с. 6-6зв).

30.10.2013 року між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки, з якого вбачається, що позивач надав, а відповідач прийняв зазначену вище земельну ділянку в оренду строком на 49 років. Розділом «Орендна плата» спірного договору від 30.10.2013 року передбачений порядок оплати орендної плати. Так, відповідно до п. 11 договору орендна плата вноситься щорічно з 01 серпня по 31 грудня (а.с. 7-10).

Зазначений договір був зареєстрований 31.10.2013 року Павлоградським міськрайонним управлінням юстиції Дніпропетровської області, про що свідчить відповідна інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 11-11зв).

До матеріалів справи долучено розписку від 01.06.2007 року про передачу ОСОБА_2 в оренду ОСОБА_1 земельних ділянок за державними актами №ДП094108, №ДП094109 та отримання ОСОБА_2 орендної плати за 49 років, а також договір від 01.06.2007 року про оренду земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0157 та :01:001:0158 строком на 49 років (а.с. 28, 60).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Передання в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності, зокрема, громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина 4 статті 124 ЗК України у редакції, чинній на час підписання договору оренди землі та його реєстрації).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 125 ЗК України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом (статті 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час підписання договору оренди землі та його державної реєстрації).

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18 Закону України «Про оренду землі» у вказаній редакції).

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.

В статті 31 Закону України «Про оренду землі» передбачені підстави припинення та розірвання договору оренди землі, зокрема, договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін, на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Стаття 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору, передбачає, що істотними умовами договору оренди землі: є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Частиною 2 ст.651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках встановлених договором або законом. Істотними є такі порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 30.10.2013 року між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки, з якого вбачається, що позивач ОСОБА_2 надав, а відповідач ОСОБА_1 прийняв спірну земельну ділянку в оренду строком на 49 років. Розділом «Орендна плата» спірного договору від 30.10.2013 року передбачений порядок оплати орендної плати. Так, відповідно до п. 11 договору орендна плата вноситься щорічно з 01 серпня по 31 грудня.

Договір оренди від 30.10.2013 року зареєстрований 31.10.2013 року Павлоградським міськрайонним управлінням юстиції Дніпропетровської області, про що свідчить відповідна інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

До матеріалів справи долучено розписку від 01.06.2007 року про передачу ОСОБА_2 в оренду ОСОБА_1 земельних ділянок за державними актами №ДП094108, №ДП094109 та отримання ОСОБА_2 орендної плати за 49 років, та договір від 01.06.2007 року про оренду земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0157 та :01:001:0158 строком на 49 років.

Аналізуючи надані відповідачем вказані вище документи, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про те, що надана відповідачем розписка та копія договору оренди земельної ділянки хоча і стосуються однієї і тієї ж земельної ділянки, але не відносяться до спірних правовідносин, якими є правовідносини сторін за договором оренди від 30.10.2013 року, а не від 01.06.2007 року. Крім того, зазначена вище розписка датована часом раніше ніж спірний договір на 6 років, не містить точного розміру орендної плати, тому суд позбавлений можливості перевірити чи відповідає сплачена сума умовам спірного договору.

Відтак, довід апеляційної скарги з цього питання є безпідставним.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

За таких обставин, виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, з яким погоджується апеляційний суд, оскільки систематична несплата орендної плати є підставою для розірвання договору оренди землі, що не було спростовано відповідачем.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, та вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маньковський Володимир Петрович, залишити без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 15 вересня 2025 року.

Суддя: