Справа № 703/4466/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка І.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

установив:

10.07.2025 товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» через представника, з використанням системи «Електронний суд» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.12.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії №480002913, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 8200,00 грн з кінцевим терміном повернення 17.01.2029 та сплатою процентів за користування кредитними коштами на умовах, визначених договором.

28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01 на строк до 28.11.2019, що із урахуванням додаткової угоди від 31.12.2023 №32 продовжений до 31.12.2024.

Відповідно до реєстру прав вимоги №270 від 06.02.2024 до договору факторингу від 28.11.2018 №28/1118-01, ТОВ «Таліон Плюс» отримало від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» право вимоги до відповідача на загальну суму 17798,10 грн, з яких заборгованість за кредитом 8200,00 грн, заборгованість по процентах 9598,10 грн.

31.07.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №31/0724-01.

Відповідно до реєстру прав вимоги №2 від 31.07.2024 до договору факторингу від 31.07.2024 №31/0724-01, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» отримало від ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до відповідача на загальну суму 38324,34 грн, з яких заборгованість за кредитом 8200,00 грн, заборгованість по процентах 30124,34 грн.

04.06.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу №04/06/25-Ю.

Відповідно до реєстру прав вимоги до договору факторингу №04/06/25-Ю від 04.06.2025 позивач набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №480002913 на загальну суму 38324,34 грн, з яких заборгованість за кредитом 8200,00 грн, заборгованість по процентах 30124,34 грн.

Станом на день звернення до суду з даним позовом заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість.

Загальний розмір кредитної заборгованості становить 38324,34 грн, з яких заборгованість за кредитом 8200,00 грн, заборгованість по процентах 30124,34 грн.

Оскільки на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних прав та інтересів товариства, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить задовольнити позовні вимоги і стягнути з відповідача вказану заборгованість і судові витрати.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18.07.2025 відкрите провадження у цивільній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам встановлено процесуальний строк для подання до суду письмових заяв по суті справи, вирішене клопотання позивача про витребування доказів, що становлять банківську таємницю.

Позивач представника для участі в судовому розгляді не направив, про дату та час судових засідань повідомлений належним чином, із використанням засобів ЄСІТС, представником позивача надано на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, однак 11.08.2025, з використанням системи «Електронний суд», через представника, звернувся із письмовим відзивом, згідно із яким проти задоволення позову заперечував.

Відповідні заперечення обґрунтовані тим, що позивач вимагає стягнення процентів за користування кредитом, що нараховані поза строком користування кредитом, що за умовами договору від 18.12.2023 №480002913 складає 15 днів, до 02.01.2024, а домовленість про нарахування процентів поза строком користування кредитними коштами між сторонами відсутня. При цьому, позивач не заявив до відповідача вимоги про стягнення процентів, які передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, як міру відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак до стягнення підлягають проценти нараховані з 18.12.2023 по 02.01.2024 як встановлено у договорі від 18.12.2023, п. 3.1.

Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом, зміну дати повернення всієї суми кредиту та у зв`язку з цим сплачував проценти, визначені договором після однієї пролонгації 02.01.2024, матеріали справи не містять. Відповідна умова договору про те, що договір діє до повного виконання сторонами власних зобов`язань, жодним чином не впливає на збільшення строку кредитування, що підтверджується усталеною практикою судів касаційної інстанції.

Відсотки, нараховані юридичними особами, яким відступлене право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором від 18.12.2023 №480002913, нараховані поза строком кредитування, право нараховувати відсотки у будь-кого із нових кредиторів відсутнє, оскільки такими може набуватися виключно право вимоги заборгованості в розмірі, що існує на момент передачі відповідного права.

Більше того, у взаємовідносинах первинного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та наступних кредиторів, не дотримано вимог передачі права грошової вимоги, оскільки договір №28/1118-01 з ТОВ «Таліон Плюс» укладений до часу укладення кредитного договору від 18.12.2023 №480002913 та не передбачає можливості відступлення майбутньої грошової вимоги.

Відповідне право грошової вимоги до ОСОБА_1 не було набуте ТОВ «Таліон Плюс» та не могло бути передане будь-кому нових кредиторів, оскільки сторонами не дотримано порядку відступлення права вимоги: у кожному із витягів із реєстру боржників зазначені лише прізвище позичальника, номер і дата кредитного договору та сума боргу, але не вказано, станом на яку дату нараховано заборгованість, залишок заборгованості на початок та кінець кожного періоду, всі суми коштів, що сплачені Відповідачем в рахунок погашення заборгованості, напрямки та підстави їх нарахування та відсутні відомості про те, що матеріали кредитної справи (з даними про погашення кредиту та інше) передавались новому кредитору, як це передбачено ч. 1 ст. 517 ЦК України.

Крім того, відсутні акти прийому передачі реєстру прав вимог між кредиторами, а також відомості про проведення розрахунків сторін за відступлене право грошової вимоги, що додатково свідчить про недотримання порядку відступлення права вимоги.

Останнє суперечить правовій позиції, сформульованій ВС у постанові від 18.10.2023 в справі №905/306/17 про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

З огляду на викладене на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 28.11.2018 боргові зобов`язання Відповідача за Кредитним договором №480002913 від 18.12.2023 року ще не існували, відтак і не могли відступатися.

Вказані вище обставини в сукупності виключають задоволення позовних вимог.

Відзив містить клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

15.08.2025 позивач, в порядку самопредставництва, з використанням системи «Електронний суд», звернувся із відповіддю на відзив.

Позивачем підтримані позовні вимоги в повному обсязі, оскільки сторонами в п. 12.4 договору погоджено, що за користування грошовими коштами після закінчення строку дії Договору чи його дострокового розірвання позичальник зобов`язаний сплачувати на користь Кредитодавця проценти за користування чужими грошовими коштами за ставкою 1087,70% річних. Сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього Договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Вказаний алгоритм цілком відповідає висновкам, сформульованим судами касаційної інстанції про те, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

На підтвердження наявності заборгованості та її розміру позивачем надано детальні розрахунки, такі є належними, повними та вичерпними доказами заборгованості, оскільки вони охоплюють всі необхідні обчислення сум, які стягуються. Зокрема, містять таблиці з даними та обчисленнями, з яких можна зрозуміти, яким чином отримано результат, а також цілком відповідають ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та мають всі необхідні реквізити для первинних документів.

Нарахування процентів здійснювалось в наступному порядку: в період з 18.12.2023 по 02.01.2024 - нарахування здійснювались за Дисконтною процентною ставкою, тобто: 8 200,00 грн. (тіло Кредиту)*0,85/100 = 69,70 грн. в день (пункт 8.3.1. Договору). В подальшому, оскільки Відповідач борг не погасив, та нарахування за користування кредитними коштами в період з 03.01.2024 по 06.02.2024 розпочалось за процентною ставкою 1087,70 (одна тисяча вісімдесят сім цілих сім десятих) відсотків річних, що на день укладення Договору становить 2,98 відсотків в день від суми залишку Кредиту, що знаходиться у Позичальника за кожний день користування ним, тобто: 8 200,00 грн. (тіло Кредиту)*2,98/100 = 244,36 грн. в день (пункт 8.4. Договору).

За умовами кредитного договору №480002913 від 18.12.2023 та обставинами справи існувало два періоди нарахування процентів: за користування кредитними коштами згідно зі ст. 1048 ЦК України визначеному договором; за користуванням кредитними коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України і, за весь час прострочення.

06.02.2024 право вимоги за кредитним договором перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» відповідно договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 згідно Витягу з реєстру прав вимоги №270 та новим кредитором стало ТОВ «Таліон Плюс». Оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, нарахування за користування грошовими коштами продовжились відповідно до базової процентної ставки до 30.04.2024 включно.

Наступними факторами жодних нарахувань не здійснювалось.

Посилаючись, зокрема на презумпцію правомірності правочину, позивач вказував, що укладання договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до виникнення кредитних правовідносин з ОСОБА_1 від 18.12.2023 не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за таким договором новому кредитору, оскільки станом на момент укладення кредитного договору договір факторингу був чинним. Право вимоги по кредитному договору №480002913 від 18.12.2023 передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс» та в подальшому Позивачу на підставі Реєстру, який оформлений належним чином.

На підтвердження правомірності заявлених позовних вимог, Позивачем разом з позовною заявою надано Акт звірки взаємних розрахунків та Протокол узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимоги за Реєстром прав вимоги №270 від 15 06.02.2024 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, платіжна інструкція щодо сплати фінансування по Реєстру прав вимоги №2 від 31.07.2024 до Договору факторингу №31/0724-01 від 31.07.2024, платіжна інструкція щодо сплати фінансування по реєстру боржників до Договору факторингу №04/06/25-Ю від 04.06.2025, що підтверджують фінансування на кожному етапі переходу права вимоги. Таким чином, Позивачем документально підтверджено законність набуття права вимоги за кредитним договором.

Інших письмових заяв по суті справи не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання зобов`язань за кредитним договором.

18.12.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії №480002913, згідно з яким відповідач отримала кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 8200,00 грн з кінцевим строком повернення 17.01.2029 із дисконтним періодом до 02.01.2024. Процентна ставка у вказаний період 310,25%, що становить 0,85 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 8.3.1 договору). Згідно з п. 8.4 договору після закінчення дисконтного періоду проценти нараховуються за процентною ставкою 1080,70%, що становить 2,98 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним.

З договору №480002913 від 18.12.2023 вбачається, що ОСОБА_1 ознайомлений та згоден з умовами договору, що підтверджується його електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора.

Зокрема, ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати повернення кредиту, нарахованих процентів згідно графіку платежів та ознайомлений з загальною вартістю кредиту, реальною річною процентною ставкою, тарифами.

Як встановлено із паспорту споживчого кредиту продукту «Смарт» до договору №480002913 від 18.12.2023, типом кредиту є кредитна лінія, ліміт кредиту 8200,00 грн, строк кредитування до 1857 днів, дисконтний період 15 днів із можливістю продовження. Мета отримання кредиту споживчі та неспоживчі потреби (не цільовий кредит).

Паспорт споживчого кредиту підписаний позичальником електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора.

Як вбачається з платіжного доручення від 18.12.2023, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на користь ОСОБА_1 на картку № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 8200,00 грн згідно кредитного договору №480002913 від 18.12.2023.

Як вбачається із довідки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», 18.12.2023 була успішно здійснена транзакція переказ грошових коштів в сумі 8200,00 грн на картку № НОМЕР_1 на користь отримувача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

На підтвердження відповідної обставини додатково надано платіжне доручення від 18.12.2023 про переказ ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ОСОБА_1 8200,00 грн на виконання умов кредитного договору №480002913 від 18.12.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Зі змісту договору кредитної лінії №480002913 від 18.12.2023 вбачається, що при його укладенні позичальником було вказано значну за обсягом і інформативністю кількість особистих даних, зокрема прізвище, ім`я та по батькові, паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адреса реєстрації та місця фактичного проживання, номер мобільного, та електронна адреса.

Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Положення ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Як вбачається з паперової копії електронного документу договору від 18.12.2023, ОСОБА_1 підписав його із використанням одноразового ідентифікатора GFDD.

Укладаючи кредитний договір відповідач та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вчинили дії, визначені ст. 11-12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Після чого відповідачу були перераховані кошти.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. 3, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Згідно ст. 629 ЦПК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01 на строк до 28.11.2019, строк дії якого, із урахуванням додаткової угоди від 31.12.2023 №32 продовжений до 31.12.2024.

Відповідно до п. 4.1 договору, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, за формою, встановленою у відповідному додатку.

Відповідно до реєстру прав вимоги №270 від 06.02.2024 до договору факторингу від 28.11.2018 №28/1118-01, ТОВ «Таліон Плюс» отримало від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» право вимоги до відповідача на загальну суму 17798,10 грн, з яких заборгованість за кредитом 8200,00 грн, заборгованість по процентах 9598,10 грн.

31.07.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №31/0724-01.

За п. 4.1 договору, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, за формою, встановленою у відповідному додатку.

Відповідно до реєстру прав вимоги №2 від 31.07.2024 до договору факторингу від 31.07.2024 №31/0724-01, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» отримало від ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до відповідача на загальну суму 38324,34 грн, з яких заборгованість за кредитом 8200,00 грн, заборгованість по процентах 30124,34 грн.

04.06.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу №04/06/25-Ю, відповідно до умов якого позивачу відступлене право грошової вимоги, належне ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс».

Згідно з п. 1.5 договору права вимоги вважаються прийнятими фактором для здійснення факторингу шляхом підписання ним акта прийому-передачі реєстру боржників відповідно до додатку №2 до договору.

Відповідно до реєстру прав вимоги до договору факторингу №04/06/25-Ю від 04.06.2025 позивач набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №480002913 на загальну суму 38324,34 грн, з яких заборгованість за кредитом 8200,00 грн, заборгованість по процентах 30124,34 грн.

Суд не погоджується із доводами відзиву про те, що позивачем не набуто права грошової вимоги до ОСОБА_1 , оскільки не дотримано порядку відступлення права грошової вимоги з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви ТОВ «Юніт Капітал» додані докази, які підтверджують факт відступлення права вимоги за кредитним договором: спочатку від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», а потім від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», наділі від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Юніт Капітал», а саме: копії договорів факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, №31/0724-01 від 31.07.2024, №04/06/25-Ю від 04.06.2025 разом із додатками: затвердженими шаблонами документів, що засвідчують передачу інформації по кредитному портфелю, витягами із реєстру заборгованостей, документами, що підтверджують проведення взаєморозрахунків за вказаними договорами, а саме актів звірки, протоколів узгодження предмету факторингової операції, платіжних інструкцій про сплату вартості відступленого права вимоги.

Суд звертає увагу на те, що договори факторингу не визнані недійсними у встановленому законом порядку, а отже, презумпція правочину, передбачена ст. 204 ЦК України, відповідачем не спростована.

Відповідно до реєстру прав вимоги №270 від 06.02.2024 до договору факторингу від 28.11.2018 №28/1118-01, ТОВ «Таліон Плюс» отримало від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» право вимоги до відповідача на загальну суму 17798,10 грн, з яких заборгованість за кредитом 8200,00 грн, заборгованість по процентах 9598,10 грн.

Відповідно до реєстру прав вимоги №2 від 31.07.2024 до договору факторингу від 31.07.2024 №31/0724-01, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» отримало від ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до відповідача на загальну суму 38324,34 грн, з яких заборгованість за кредитом 8200,00 грн, заборгованість по процентах 30124,34 грн.

Відповідно до реєстру прав вимоги до договору факторингу №04/06/25-Ю від 04.06.2025 ТОВ «Юніт Капітал» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №480002913 на загальну суму 38324,34 грн, з яких заборгованість за кредитом 8200,00 грн, заборгованість по процентах 30124,34 грн.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо-безпосередньо, після її закінчення.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердження виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.

Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Банківська виписка має статус первинного документа. Розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію.

Проте саме банківська виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні.

На виконання ухвали суду банком надано виписку про рух коштів за рахунком на ім`я ОСОБА_1 за період з 18.12.2023 до 23.12.2023, з якої вбачається зарахування 8200,00 грн 18.12.2023, деталі операції виплата позики «Манівео».

Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц дійшов правового висновку, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Отже надана банком виписка за картковим рахунком позичальника у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2021 в справі №278/2177/15-ц: виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №342/180/17 у постанові від 03 липня 2019 року зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку.

Суд не погоджується із доводами відповідача про те, що відсотки нараховані неправомірно та поза строком договору, оскільки з умов договору від 18.12.2023 слідує, що договір діє протягом 5 років (п.11.1 договору), а сторонами погоджений порядок нарахування відсотків, що в разі проведення відповідних нарахувань після закінчення строку дії договору, здійснюються на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (п. 12.4 договору). У зв`язку із цим суд приходить до висновку, що відповідачем помилково ототожнено строк кредитування зі строком дисконтного періоду, що за домовленістю сторін, є лише періодом, протягом якого діють пільгові умови користування кредитом.

Разом із тим, нарахування процентів наступним кредитором, ТОВ «Таліон Плюс», не суперечить нормам чинного законодавства та відповідає умовам договору факторингу від 28.11.2018 №28/1118-01, зокрема п. 2.2, згідно з яким фактор, в даному випадку ТОВ «Таліон Плюс», набуває не лише право вимоги заборгованості, а і інші права, належні клієнтові (в даному випадку ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») за кредитними договорами. Перелік відповідних прав не наведений, однак виключення з них сторонами не погоджені. П. 1.1 також поширено дію відповідного договору на право вимоги клієнта, що виникає в майбутньому, чим спростовуються доводи відповідача в цій частині.

Доказів сплати відповідачем заборгованості за вказаним кредитним договором, як частково, так і у повному обсязі, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими, оскільки відповідач не виконав свого зобов`язання за кредитним договором ні на користь первісного кредитора, ні на користь будь-якого з наступних кредиторів, а відсотки нараховані відповідно до умов договору, в межах строку кредитування, що узгоджено сторонами в договорі кредитної лінії. Отже позов підлягає задоволенню.

Відповідно ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - у разі задоволення позову - на відповідача.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн, суд зазначає наступне.

На підтвердження відповідних витрат позивача суду надано:

- договір №29/06/25-01 про надання правової допомоги від 05.06.2025, укладений між ТОВ «Юніт Капітал» як клієнтом та Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» як виконавцем, відповідно до якого виконавець бере на себе обов`язки надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором;

- протокол погодження вартості послуг до договору №29/06/25-01 про надання правової допомоги від 05.06.2025;

- додаткову угоду №1 від 05.06.2025, предметом якої є надання юридичної допомоги щодо стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_1 ;

- акт прийому-передачі наданих послуг до договору №29/06/25-01 про надання правової допомоги від 05.06.2025 із зазначенням кількості затраченого часу та вартості відповідних послуг, загалом 7000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2019 в справі №915/237/18, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Так, у рішеннях ЄСПЛ від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28.11.2002 вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

У постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Застосовуючи такий підхід в даній справі, суд не вважає заявлений до відшкодування позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, відповідним критеріям реальності наданих адвокатських послуг, розумності їх розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. Такий розмір витрат на правничу допомогу є очевидно неспівмірним, хоча і відповідає умовам укладеного договору про надання правової допомоги, оскільки справа не належить до категорії складних, не потребує вчинення значної кількості процесуальних дій з боку представника, який не брав участі в судових засіданнях, в даній категорії справ склалася усталена судова практика.

З урахуванням рівня складності вказаної справи, обсягу виконаних робіт (складання типової позовної заяви), враховуючи ціну позову, суд приходить до висновку про можливість стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 3500,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 28, 76-82, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 280, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за договором кредитної лінії №480002913 від 18.12.2023 у сумі 38324,34 грн, витрати по сплаті судового збору у сумі 2422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3500,00 грн, всього 44246 (сорок чотири тисячі двісті сорок шість) грн 74 коп.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал», адреса: 01024, м. Київ, вул. Рогнідинська, 4, літера А, офіс 10, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання відома адреса проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складене 16.09.2025.

Суддя І.В. Овсієнко