Справа № 357/7143/23
Провадження № 2/357/1326/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 вересня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О.І.,

за участю секретаря Мохненко Б.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Козачкова В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустріним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2023 року адвокат Плаксій Роман Володимирович, який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості частки майна, посилаючись на наступні обставини.

З 26 серпня 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області.

В період шлюбу, за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 04 грудня 2018 року, на ім`я ОСОБА_3 було придбано нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4) загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом п. 4.3 договору купівлі-продажу нерухомого майна, цей договір укладено за згодою дружини покупця - ОСОБА_2 .

Того ж дня, за договором іпотеки від 04 грудня 2018 року, ОСОБА_3 передав в іпотеку нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4) загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом п. 9.15 договору іпотеки, договір іпотеки укладається за заявою дружини - ОСОБА_2 , якою вона дає згоду на укладення договору іпотеки.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року по спразі № 357 8760/20, яке набрало законної сили 01 грудня 2020 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

10 січня 2023 року ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_3 поділити їх спільне майно, а саме нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4) загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , але останній їй відмовив, пославшись на те, що це майно є його особистою власністю.

Оскільки, відповідач не визнає, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, позивач та відповідач не домовилися про порядок поділу майна, спільне володіння та користування спірним майном є неможливим, спірне майно є неподільним, тому спір може бути вирішений лише судом.

Оскільки, в спірному майні наявне самочинне переобладнання нежитлової будівлі, його неможливо поділити на окремі приміщення, які повинні бути ізольованими від інших приміщень та мати окремий вихід, а також не є можливим його переобладнання та перепланування, з урахуванням протипожежних норм та правил, тому це майно є неподільною річчю, отже може бути присудженим одному з подружжя, а інший з подружжя має право на одержання від нього грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Просив суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4) загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 29246876, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3 та стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості нежитлової будівлі літ. «С» (АБК № 4) загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 29246876, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3, яка визначена судовим експертом ( том 1 а. с. 1-4 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2023, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( том 1 а. с. 52-53 ) та матеріали передані для розгляду.

За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ).

Ухвалою судді від 21.06.2023 позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості частки майна, залишена без руху ( том 1 а. с. 58-60 ).

23.06.2023 за вх. № 27865 судом отримано уточнену позовну заяву ( том 1 а. с. 62-65 ), аналогічного змісту та вимог з висновком щодо вартості об`єкта оцінки ( том 1 а. с. 66 ) та платіжною інструкцією про сплату судового збору ( том 1 а. с. 67 ).

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

26.06.2023 здійснено запити стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( том 1 а. с. 68 ).

19.07.2023 за вх. № 31906 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача ( том 1 а. с. 69 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою ( ч. 1 ст. 30 ЦПК України ).

Оскільки позов, з яким до суду звернулась ОСОБА_2 виникає із приводу нерухомого майна ( нежитлової будівлі ), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , то дана справа підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області.

Практикою Верховного Суду визначено категорії спорів, що підпадають під виключну підсудність та включають в себе спори з приводу нерухомого майна, такі як: позови про право власності на майно; про право володіння і користування ним; про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо.

Правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном, в т. ч. на спір про стягнення заборгованості з орендної плати (ВП/ВС у справі № 911/2390/18 від 16.02.2021).

Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ).

Ухвалою судді від 20.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості частки майна. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 20.09.2023 ( том 1 а. с. 70-71 ).

Ухвалою суду від 11.10.2023 призначено у даній справі комплексну судову експертизу ( том 1 а. с. 183-187 ).

Ухвалою суду від 04.03.2024 провадження у даній справі було поновлено та призначено підготовче засідання на 03.04.2024 ( том 1 а. с. 222-223 ).

Протокольною ухвалою від 03.04.2024 судом вирішено повторно направити до експертного закладу матеріали справи для виконання ухвали про проведення експертизи ( том 2 а. с. 75-78 ).

Ухвалою суду від 01.07.2024 відновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 24.07.2024 ( том 2 а. с. 82-83 ).

01.08.2024 за вх. № 41096 судом отримано від представника позивача заяву про зміну предмета позову, в якій просив суд у порядку поділу спільного майна подружжя: виділити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в натурі у власність нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 км.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 29246876, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3; стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості нежитлової будівлі літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 29246876, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3, в розмірі яка визначена судовим експертом. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати ( том 2 а. с. 119 ).

Ухвалою суду від 25.09.2025 направлено справу до експертного закладу для продовження виконання ухвали суду від 11.10.2023 про призначення по справі комплексної судової експертизи ( том 2 а. с. 146-149 ).

Ухвалою суду від 08.11.2024 відновлено провадження та призначено підготовче засідання на 04.12.2024 (том 2 а. с. 137-138 ).

Ухвалою суду від 04.12.2024 виправлено описку в ухвалі суду від 25.09.2024 та направлено матеріали до експертного закладу для продовження виконання ухвали суду від 11.10.2023 та від 25.09.2024 про призначення по справі комплексної судової експертизи ( т. 2 а. с. 180-182 ).

Ухвалою суду від 23.01.2025 відновлено провадження та призначено підготовче засідання у справі на 17.02.2025 ( т. 2 а. с. 196 ).

18.02.2025 за вх. № 8811 судом отримано від представника позивача заяву про зміну предмету позову, в якій просив у порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 (одну другу) частки у праві власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 29246876, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3; визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 (одну другу) частки у праві власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 29246876, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати (т. 2 а. с. 213-214 ).

06.03.2025 за вх. № 12233 судом отримано від представника відповідача відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати (т. 2 а. с. 224-229 ).

Відзив обґрунтований тим, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна (далі по тексту - Договір купівлі-продажу) від 04 грудня 2018 року (реєстровий № 498), ОСОБА_3 за особисті кошти набув право власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці кадастровий номер :02:026:0007.

Пунктом 2.1 Договору купівлі-продажу визначено: За взаємною домовленістю. Сторін продаж нерухомого майна вчиняється за 5200000,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - (866666,67 грн, які покупець (відповідач) зобов`язаний оплатити на поточний рахунок ( продавця у термін до 05 грудня 2018 року (пункт 2.2 Договору).

04 грудня 2018 року ОСОБА_3 здійснив оплату вартості нежитлової будівлі в розмірі 5200000,00 грн за рахунок кредитних коштів отриманих від ПАТ АКБ "Львів" згідно генерального договору № 246/В/2018 від 27.11.2018 року (кредитного договору), погашення кредиту ОСОБА_3 також здійснював за рахунок особистих коштів.

При цьому, звертають увагу суду на тому, що договір купівлі-продажу укладений ОСОБА_3 укладено не в інтересах сім`ї, а задля задоволення виробничих потреб фінансово-господарської діяльності ОСОБА_3 як фізичної особи-підприємця, та набута нежитлова будівля з першого дня набуття права власності використовується ОСОБА_3 у господарській діяльності, тобто використовувався та використовується не на потреби сім`ї, та відповідно не створює прав та обов`язків ОСОБА_2 .

Також зазначали про те, що фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинилися з кінця 2017 року.

Фактичні обставини справи та заперечення проти позовних вимог будуть підтвердженні письмовими доказами, поясненнями свідків, тощо. При цьому, повідомляє суд про те, що письмові докази будуть подані як під час подачі відзиву на позовну заяву, так і під час подачі зустрічної позовної заяви, так і під час подачі клопотання про витребування доказів, та після отримання відповідей на адвокатські запити.

Разом з тим, повідомляє суду про те, що ОСОБА_3 , очікує понести судові витрати у зв`язку із розглядом даної справи в розмірі 350 000,00 грн (триста п`ятдесят тисяч гривень), в тому числі витрати пов`язані: з підготовкою та подачею відзиву на позовну заяву; з виконанням процесуальних ухвал суду; з направленням процесуальних документів позивачу; витрат на професійну правову (правничу) допомогу; виконання вимог суду; витрат на проведення судових експертиз, тощо. Докази понесення судових витрат будуть надані у встановлені Цивільним процесуальним кодексом України строки.

06.03.2025 за вх. № 12239 судом отримано зустрічну позовну заяву ( т. 2 а. с. 233-241).

Зустрічна позовна заява обґрунтована наступним.

Так, з 26 серпня 2005 року (дата укладення шлюбу) по 01 грудня 2020 року (дату набрання законної сили рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року у справі №357/8760/20) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

При цьому, хоч позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі до моменту набрання законної сили рішенням суду у справі № 357/8760/20, проте фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинилися з кінця 2017 року.

З моменту одруження до фактичного припинення шлюбних відносин (кінець 2017 року), позивач та відповідач набули у власність наступне майно: транспортний засіб «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску, об`ємом двигуна 3956 см. куб. згідно договору купівлі-продажу СГ №7214/17/000359 від 07.07.2017; транспортний засіб «TOYOTA C-HR», 2017 року випуску, об`ємом двигуна 1197 см. куб. згідно договору купівлі-продажу СГ №214284-у00112 від 26.12.2017.

Отже, транспортний засіб «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску та транспортний засіб «TOYOTA C-HR», 2017 року випуску, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Разом з тим, після фактичного припинення шлюбних відносин (кінець 2017 року), згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна (далі по тексту - Договір купівлі- продажу) від 04 грудня 2018 року (реєстровий № 498) ОСОБА_3 за особисті кошти набув право власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці кадастровий номер :02:026:0007.

Пунктом 2.1 Договору купівлі-продажу визначено: "За взаємною домовленістю. Сторін продаж нерухомого майна вчиняється за 5200000,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 866666,67 грн, які покупець (відповідач) зобов`язаний оплатити на поточний рахунок продавця у термін до 05 грудня 2018 року (пункт 2.2Договору)."

04 грудня 2018 року ОСОБА_3 здійснив оплату вартості нежитлової будівлі в розмірі 5200000,00 грн за рахунок кредитних коштів отриманих від ПАТ АКБ "Львів" згідно генерального договору № 246/В/2018 від 27.11.2018 (кредитного договору). При цьому, погашення кредиту ОСОБА_3 також здійснював за рахунок особистих коштів, а договір купівлі-продажу укладений ОСОБА_3 не в інтересах сім`ї, а у власних інтересах виключно в особистих цілях, а саме задля задоволення виробничих потреб фінансово-господарської діяльності ОСОБА_3 , як фізичної особи-підприємця, та набута нежитлова будівля з першого дня набуття права власності використовується ОСОБА_3 у господарській діяльності, тобто використовувалася та використовується ОСОБА_3 у власних інтересах, а не на потреби сім`ї, та відповідно не створює прав та обов`язків ОСОБА_2 .

Отже, нежитлова будівля літ. «С» (АБК № 4) загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці кадастровий номер :02:026:0007, є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Просив суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 транспортний засіб «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску та транспортний засіб «TOYOTA C-HR», 2017 року випуску, визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) частку у спільній сумісній власності в розмірі 1/2 частини транспортного засобу «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску та 1/2 частини транспортного засобу «TOYOTA C-HR», 2017 року випуску, визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) частку у спільній сумісній власності в розмірі 1/2 частини транспортного засобу «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску та 1/2 частини транспортного засобу «TOYOTA C-HR», 2017 року випуск, визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право особистої власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці кадастровий номер :02:026:0007, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3 та стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати.

07.03.2025 за вх. № 12512 судом отримано від представника позивача відзив на зустрічну позовну заяву ( т. 3 а. с. 1-12 ).

Відзив обґрунтований тим, що позовна вимога про визнання об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на транспортні засоби, при одночасному заявлені вимоги про поділ цього спільного сумісного майна, є неналежним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні цієї вимоги.

ОСОБА_3 з 12.04.2011 року зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізичною особою - підприємцем, видами діяльності якого є: виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів (основний); роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет; виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у.; оброблення металів та нанесення покриття на метали; інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; неспеціалізована оптова торгівля.

Згідно платіжного доручення № 1 від 04.12.2018 та випискою за рахунками, відкритими в АТ АКБ «Львів», оплату за купівлю, нежитлової будівлі літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , було проведено 04.12.2018 з рахунків фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 .

Згідно національного класифікатора НК 018:2023 «Класифікатор будівель і споруд», за функціональним використанням нежитлова будівля літ. «С» (АБК (административно-бытовой комплекс) № 4) за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься до класу «Офісні будівлі» (код 1220).

Отже, спірне нерухоме майно фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 , яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність.

Тобто, договори між подружжям можуть одночасно бути укладені як щодо роздільного, так і стосовно спільного майна, а за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його подружжя може регулювати, зокрема, набуття майна в особисту власність чи спільну сумісну власність.

Отже, наявність письмової згоди позивачки на укладення відповідачем договору купівлі-продажу спірного майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про домовленість подружжя на придбання майна у спільну сумісну власність.

Очевидно, що дії позивача за зустрічним позовом, який сам зазначив в договорі іпотеки, що він діє за згодою дружини, тобто розпоряджається їх спільною сумісною власністю, а згодом заявляє позовну вимогу про визнання спірного майна особистою власністю, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними, що є підставою для відмови в задоволенні цієї вимоги.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року по справі № 357/8760/20, яким розірваний шлюб між позивачкою та відповідачем, час припинення шлюбних відносин не встановлений, а лише зазначено, що протягом тривалого часу сімейно шлюбні стосунки не підтримують, не ведуть спільного господарства.

У справі що розглядається позивач за зустрічним позовом не спростував презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього.

Таким чином, надавиш належну правову оцінку поданим сторонами доказам, слід дійти висновку, спірна нежитлова будівля придбана сторонами за час шлюбу, а тому є спільним майном подружжя. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.11.2024 року у справі № 495/6258/20.

Також, дії позивача за зустрічним позовом, який сам зазначив в договорі купівлі-продажу та договорі іпотеки, що він діє за згодою дружини, тобто на момент укладення цих правочинів він визнавав, що ОСОБА_2 є його дружиною і їх шлюбні відносини фактично припинені не були, а згодом, заявляючи позовну вимогу про визнання спірного майна особистою власністю, стверджує, що їх шлюбні відносини були фактично припинені з кінця 2017 року, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними, що є підставою відхилення цього доводу.

Просив суд відмовити в задоволенні зустрічного позову.

02.04.2025 в підготовчому засіданні з боку представника відповідача подано заяву про зміну позовних вимог, в якій просив суд визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право особистої власності на транспортний засіб «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску, визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої власності на транспортний засіб «TOYOTA C-HR», 2017 року випуску, визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право особистої власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4) загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці кадастровий номер :02:026:0007, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3 та стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати ( т. 3 а. с. 19-20 ).

Ухвалою суду від 02.04.2025 зустрічна позовна заява була залишена без руху ( т. 3 а. с. 27-28 ).

02.04.2025 за вх. № 17554 судом отримано заяву від представника позивача, в якій відповідач за зустрічним позовом частково визнає позовні вимоги, а саме про визнання за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право особистої власності на транспортний засіб «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску та право особистої власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на транспортний засіб «TOYOTA C-HR», 2017 року випуску ( т. 3 а. с. 29-30 ).

08.04.2025 за вх. № 18504 судом отримано від представника відповідача заява про усунення недоліків ( т. 3 а. с. 33-34), разом із квитанцією про сплату судового збору ( т. 3 а. с. 36 ).

Протокольною ухвалою від 22.04.2025 об`єднано зустрічну позовну заяву з первісним позовом, а також закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 03.06.2025 ( т. 3 а. с. 37-41).

В судовому засіданні 03.06.2025 представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову, надав пояснення аналогічні викладеним, просив вимоги ОСОБА_2 задовольнити. Стосовно зустрічного позову, підтримав заяву про визнання позову в частині транспортних засобів, в інших вимогах просив відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні 03.06.2025 заперечував проти первісного позову, просив відмовити в його задоволенні, підтримав зустрічний позов, надав пояснення аналогічні викладеним в ньому з урахуванням заяви від 02.04.2025 про зміну позовних вимог.

За клопотання представника відповідача ОСОБА_4 , оголошено перерву в судовому зсіданні до 23.06.2025 ( т. 3 а. с. 60-87 ).

В судовому засіданні 23.06.2025 позивач ОСОБА_2 підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити та наголошувала на тому, що спірне нерухоме майно було придбано в шлюбі за частину їх спільних коштів, а також за кредитні. Землю, на якій розташований нерухомий спірний об`єкт, вони взяли в оренду. Поки працювала разом із ОСОБА_5 , це було до середини 2021 року, вона переводила кошти згідно з кредитним договором. Вона надавала свою квартиру в заставу та була поручителем, допомагала ОСОБА_5 , купили спірне майно в сімейних інтересах. Спірне нерухоме майно було придбано у 2018 році, а шлюб розірвано у 2020 році. З вересня 2019 року не проживали разом, але разом працювали.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні 23.06.2025 позовні вимоги позивача ОСОБА_2 не визнав, зустрічний позов підтримав. Зазначив, що з 2018 року він винаймав житло ( квартиру ) та не проживав разом із ОСОБА_6 з початку 2018 року. Спірне майно було придбано ним за частину кредитних коштів ( 7 500 000 грн ) і два з половиною мільйони була готівка його коштів, спільних коштів не було.

В судовому засіданні 23.06.2025 в якості свідків були допитані: ОСОБА_7 ; ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_10 ; ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ( т. 3 а. с. 93-98, 99-134 ).

Так, свідок ОСОБА_9 , який є сусідом ОСОБА_3 , з яким він познайомився на весні 2018 року, коли той його затопив. Зазначив, що ОСОБА_5 проживає з ОСОБА_13 , яка в літку 2018 року пошкодила його автомобіль ( бампер ) у дворі. В помешканні ОСОБА_5 був всього 2 рази. Помешкання знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом ОСОБА_5 . Зазначив, що з 2012 по 2022 рік він був головою ОСББ. В 2018 році, який місяць він не пам`ятає, ОСОБА_5 йому телефонував, хотів робити опалення. Знає, що спочатку ОСОБА_5 проживав сам, а потім почав проживати з жінкою на ім`я ОСОБА_13 . В квартирі був один раз на прикінці 2018 року. В будинку ОСОБА_13 не бачив, але бачив на території двору, а в 2022 році остання просила його викликати швидку.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що він є батьком ОСОБА_5 та зазначив, що його син та ОСОБА_6 з початку 2018 року не проживали разом. Його син винаймав житло, в якому проживав з іншою жінкою на ім`я ОСОБА_13 . При оформленні документів на придбання спірного нерухомого майна він присутнім не був, як не був присутнім і при укладенні кредиту. В 2018 році та 2019 році він не був у сина за місцем його проживання.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засідання пояснила, що вона в жовтні 2020 року виставила на платформі роботодавців своє резюме, її знайшли по оголошенню та запросили на співбесіду. Пояснили, що їм потрібно, щоб на фабриці була нейтральна людина з фінансової частини. Оскільки в неї був досвід та навички, у неї відбулося знайомство з позивачем та відповідачем. В процесі роботи вона дізналась, що у ОСОБА_3 на той момент вже була інша дружина ОСОБА_13 . ОСОБА_6 у стосунках не перебувала з ОСОБА_5 . Була присутня в гостях у ОСОБА_5 з ОСОБА_13 , де зрозуміла, що вони достатньо багато часу проживають разом, винаймають житло та перебувають в цивільному шлюбі. Чула неодноразово зі слів ОСОБА_5 , що спірне нерухоме майно вони знайшли з ОСОБА_13 . Їй відомо, що спочатку 2018 року ОСОБА_5 разом з ОСОБА_13 почали орендувати помешкання.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою ОСОБА_6 . Їй відомо, що ОСОБА_5 з ОСОБА_6 не проживають сім років, з 2018 року. Знає, що у ОСОБА_5 інший шлюб, він проживає з ОСОБА_13 . У 2018-2019 роках вдома у ОСОБА_5 не була, але спілкувалися.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомила, що вона є дружиною ОСОБА_5 та зазначила, що з 2017 року почали проживати з ОСОБА_5 , а з вересня 2018 року вони повноцінно проживали разом у квартирі яку винаймали. Спірне нерухоме майно, на час його придбання, потребувало ремонту, який був проведений ОСОБА_5 .

За клопотанням представника ОСОБА_3 адвоката Козачкова В.Л. оголошено перерву до 16.07.2025 для забезпечення явки трьох свідків ( т. 3 а. с. 133 ).

В судовому засіданні 16.07.2025 представник відповідача адвокат Козачков В.Л. відмовився від допиту інших свідків у зв`язку з неможливістю забезпечити їх явку ( т. 3 а. с. 140-144 ).

За клопотанням представника відповідача адвоката Козачкова В.Л. оголошено перерву до 08.08.2025 ( т. 3 а. с. 144 ).

Ухвалою суду від 08.09.2025 заява представника відповідача адвоката Козачкова В.Л. про поновлення процесуального строку на подання доказів та приєднання їх до матеріалів справи, залишена без розгляду та повернута разом із додатками заявнику.

Крім того, в судовому засіданні 08.09.2025 представник відповідача звернувся до суду з усним клопотанням про застосування строків позовної давності стосовно вимог позивача ОСОБА_2 , а також зробив усну заяву про надання доказів понесення витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Інших заяв клопотань від учасників справи не надійшло, як і додаткових пояснень.

Судом було досліджено матеріали справи, вислухано учасників справи в дебатах, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 18 вересня 2025 року о 16 год. 45 хв. ).

Так, з урахуванням наданих пояснень, після дослідження матеріалів справи, враховуючи позиції учасників справи стосовно позовних вимог, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 2005 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи свідоцтво про шлюб ( т. 1 а. с. 12 ), який був розірваний рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року ( т. 1 а. с. 44 ).

Вказане судове рішення набрало законної сили 01 грудня 2020 року.

Зазначеним рішенням, яким розірваний шлюб між позивачем та відповідачем, час припинення шлюбних відносин не встановлений, а лише зазначено, що протягом тривалого часу сімейно-шлюбні стосунки не підтримують, не ведуть спільного господарства.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч. 4 ст. 82 ЦПК України ).

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04 грудня 2018 року, ОСОБА_3 придбав у ТОВ «Солум» нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 1 а. с. 13-15 ).

Вищевказане нерухоме майно було придбане ОСОБА_3 за згодою його дружини ОСОБА_2 , про що зазначено у п. 4.3. договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04 грудня 2018 року.

Так, у зазначеному пункті договору ( п. 4.3. ) вказано, що Покупець довів до відома представника Продавця, а представник Продавця взяв до уваги той факт, що цей Договір укладається за згодою дружини Покупця ОСОБА_2 , що висловлена письмово у формі заяви та справжність підпису на якій засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Липовенко Л.М. від 04 грудня 2018 року за зареєстрованим № 497.

Отже, вищевказаний договір купівлі-продажу було укладено між Товариством та фізичною особою ОСОБА_3 .

Згідно наявного в матеріалах справи договору Іпотеки від 04 грудня 2018 року, Іпотекою за даним Договором забезпечуються вимоги Іпотекодержателя, що випливають з умов Генерального договору № 246/В/2018 від 27.11.2018 року та доданих договорів до нього, якщо такі є чи будуть укладені в майбутньому ( надалі Генеральний договір ), укладеного між Іпотекодержателем та ФОП ОСОБА_3 , відповідно до якого Іпотекодержатель встановив Позичальнику максимальний ліміт заборгованості ( кредитування ) у сумі 15 000 000 грн на строк до 26.11.2033 року, в межах якого Іпотекодержатель зобов`язується надати Позичальнику кредити, овердрафти, гарантії, відкривати кредитні лінії у розмірах та на умовах обумовлених Генеральним договором та Додатковими договорами до нього, а Позичальник зобов`язується виконувати свою обов`язки по поверненню Кредитів, в тому числі по сплаті процентів, комісії за користування ними, а також інших платежів, передбаченим Генеральним договором та Додатковими договорами ( п. 1.1. Договору ).

Відповідно до п. 1.3. Договору іпотеки, Іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язань Позичальника перед Іпотекодержателем, викладених у Основному зобов`язані, передає в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а сааме: нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 04.12.2018 року Липовенко Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 498.

Згідно п. 1.4. цього Договору, заставна вартість Предмету іпотеки визначається Сторонами в сумі 7 019 980 гривень.

Відповідно до п. 9.15 Договору іпотеки, Договір іпотеки укладається Іпотекодавцем за заявою його дружини ОСОБА_2 , якою вона дає згоду на укладання договору іпотеки, справжність підпису на заяві засвідчена приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. 04.12.2018 року за реєстровим № 1039 ( т . 1 а. с. 16-19 ).

Окрім цього, в справі міститься відповідна заява позивача ОСОБА_2 від 04.12.2018, яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Липовенко Л.М., зареєстрована в реєстрі за № 497, якою остання цією заявою надавала згоду на укладання її чоловіком, ОСОБА_3 , договору про купівлю нежитлової будівлі літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В цій же заяві зазначено, що гроші, які будуть витрачатися на купівлю вищевказаного нерухомого майна, є їхньою з ОСОБА_3 спільною сумісною власністю як такі, що набувалися у власність в період перебування їх в зареєстрованому шлюбі. З діями її чоловіка, які відповідають інтересам сім`ї, вона повністю згодна й не має заперечень проти укладання зазначеного договору. При цьому вона стверджує, що вказаний договір укладається її чоловіком в їхніх спільних інтересах і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Крім того, вона погоджувалась з тим, щоб ціна та будь-які інші умови вищевказаного договору визначалися її чоловіком самостійно на власний розсуд ( т. 1 а. с. 211 -212 ).

Також, міститься і заява позивача ОСОБА_2 від 04.12.2018, яка засвідчена приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Якименською Л.Л., зареєстрована в реєстрі за № 1039, якою остання цією заявою дає згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_3 договору іпотеки, відповідно до якого ПАТ Акціонерно-комерційний банк «Львів», передається в іпотеку нежитлова будівля літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної сумісної власності ( т. 1 а. с. 213-214 ).

Додано до справи Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 29.03.2023, в тому числі, актуальної інформації про об`єкт речових прав стосовно нежитлової будівлі літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 1 а. с. 20-43 ).

В справі міститься Генеральний договір № 246/в/2018 від 27.11.2018, укладений між ПАТ Акціонерно-комерційний банк «Львів» та ФОП ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 100-102).

Згідно п. 2.1. цього Договору, Банк здійснює кредитування за цим Договором на наступних умовах: 2.1.1. - максимальний ліміт заборгованості та валюта кредитування 15 000 000 грн; п. 2.1.2. строк дії включно до 26.11.2033 року.

Додано додаткові договори про надання кредиту до Генерального договору № 246/В/2018 від 27.11.2018 разом із Графіками погашення ( т. 1 а. с. 103-116 ), Виписки по особовим рахункам ( т. 1 а. с. 117-156 ) та квитанції ( т. 1 а. с. 160-164 ).

Так, під час розгляду справи було встановлено та не спростовано з боку учасників, що для придбання спірного нерухомого майна, в тому числі, брався кредит.

Встановлено за матеріалами справи та не спростовано сторонами по справі, відповідач ОСОБА_3 з 12.04.2011 зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізичною особою-підприємцем, видами діяльності якого є: виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів ( основний ); роздрібна торгівля» що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет; виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у.; оброблення металів та нанесення покриття на метали; інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; неспеціалізована оптова торгівля.

Як встановлено в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи, спірне нерухоме майно на даний час використовується ФОП ОСОБА_3 в своїй підприємницькій діяльності.

Звертаючись до суду з позовом та уточнюючи свої вимоги, позивач просила у порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 та за нею право власності на 1/2 частки у праві власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вказане майно було придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя та коштів взятих у кредит.

В свою чергу, звертаючись до суду з зустрічним позовом ( далі з уточненими вимогами ), ОСОБА_3 просив суд, окрім визнання права особистої власності за сторонами на транспортні засоби «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску та «TOYOTA C-HR», 2017 року випуску, визнати за ним право особистої власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4) загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , наголошуючи на тому, що спірне нерухоме майно було придбано в той період, коли сторони по справі не були у фактичних шлюбних відносинах, а також за кошти отримані в кредит та його особисті.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 ЦПК України, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

У постанові Верховного Суду від 06.070.2022 року по справі № 2-5015/10 вказано, що перебування нерухомого майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, поділ майна подружжя не вважається розпорядженням цим майном, а тому відсутні підстави вважати, що рішенням суду буде вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки іпотекодержателя, оскільки останній не позбавлений права пред`явити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється і такий поділ не є розпорядженням предметом іпотеки (постанова Верховного Суду від 18.01.2023 року по справі № 359/441/20).

Тому, в даній справі ПАТ АКБ «Львів», як іпотекодержатель спірного майна, не залучається в якості третьої особи, з огляду на те, що права, свободи, інтереси та (або) обов`язки іпотекодержателя не будуть порушені, внаслідок ухвалення судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Також частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

Отже, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як відзначається у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного, ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідна правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801 цс16.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Згідно положень cт. cт. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною другою ст. 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із Закону або рішення суду.

Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Згідно із Сімейним кодексом України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, незалежно від того, на кого з подружжя воно оформлене. Це означає, що якщо нежитлова будівля була придбана під час шлюбу, то вона вважається спільною власністю подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначено вище, спірна нерухоме майно було придбано відповідачем ОСОБА_3 , в період перебування в шлюбі з ОСОБА_2 , як фізичною особою, на сьогодні використовується ФОП ОСОБА_3 для своєї підприємницької діяльності.

Оскільки матеріали справи не містять відомостей про те, що спірне нерухоме майно, яке використовується ФОП ОСОБА_3 у підприємницькій діяльності передавалось у власність юридичної особи, таке майно, належить на праві спільної сумісної власності подружжю.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.12.2021 по справі № 161/7804/19.

Отже, майно, яке використовується для господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів (позиція Верховного Суду України в постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15 ).

В зазначеному судовому рішенні Верховний Суд України зробивши висновок про те, що земельна ділянка, приміщення шиномонтажної майстерні та обладнання хоч і набуті в період шлюбу, проте використовується ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності, суди дійшли помилкового висновку, що це майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому поділу не підлягає. Крім того, суди не врахували, що способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і що сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

В постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі N 734/2887/17 (провадження N 61-1129 св 19) зазначено, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна, тобто це майно може бути враховано при поділі всього майна подружжя або може бути виплачена вартість цього майна.

Відповідач ОСОБА_3 не спростував належними доказами презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте у шлюбі.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Щодо посилань відповідача в якості доказів стосовно правомірності його вимог на свідчення свідків, то з цього приводу суд зазначає наступне.

Так, свідченням свідків ОСОБА_10 , який є батько відповідача, ОСОБА_8 , яка є працівником на підприємстві відповідача та ОСОБА_7 , яка є дружина останнього, суд надає критичної оцінки, оскільки вказані свідки є зацікавленими особами.

Відповідно свідчень ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , то свідчення вказаних свідків не спростовують презумпцію виникнення права власності на спірне майно, лише базуються на проживанні ОСОБА_3 з іншою жінкою в певний період часу.

До того ж, презумпція спільності права власності подружжя не це майно не може бути спростована поясненнями свідків ( див. постанова Верховного Суду від 03.09.2024 у справі за № 523/6344/21 ).

В постанові Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19 зроблено висновок, що при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.02.2022 у справі № 149/2479/20, від 13.03.2024 у справі № 523/6344/21 та від 17.04.2024 у справі № 638/2341/20.

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається; що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.

До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору.

При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Разом з тим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може бути видання довіреності двома і більше особами, спільний заповіт подружжя тощо. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

У постанові Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 752/24044/21 вказано, що правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18).

Отже, при укладенні договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна 04.12.2018 позивач, надаючи згоду на придбання нерухомого майна, у заяві підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання нерухомого майна є спільною сумісною власністю сторін. Заявила, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї ( т. 1 а. с. 211 -212 ).

По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном. Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Відтак, згода дружини, чоловіка на розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; у випадку набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Саме цим обумовлена необхідність згоди іншого подружжя на набуття одним із подружжя майна у право спільної сумісної власності; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 року по справі №712/3590/22 та в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297св23).

Отже, наявність письмової згоди позивача ОСОБА_2 на укладення відповідачем ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна ( нежитлової будівлі ), зафіксованої у такому договорі, свідчить про домовленість подружжя на придбання майна у спільну сумісну власність.

Суд зазначає, що підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18).

За змістом наведеної заяви, позивач відповідно до статті 369 ЦК України надала згоду своєму чоловікові відповідачу по даній справі на купівлю спірного нерухомого майна. Указане майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя. З урахуванням наведених висновків Об`єднаної палати, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

Отже, доводи відповідача ОСОБА_3 щодо визнання за ним права особистої власності на спірне нерухоме майно, через здійснення погашення кредиту ФОП ОСОБА_3 , не заслуговують на увагу з урахуванням вищенаведеного.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum ргоргішп (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі «non concedit venire contra factum ргоргішп» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно на них покладається.

Суд враховує, що під час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, нежитлової будівлі літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна спірного нерухомого майна. За таких обставин, суд робить висновок, що вищевказана нежитлова будівля є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнає за позивачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 цієї будівлі та на 1/2 частку за відповідачем ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

З огляду на викладене, заслухавши позицію сторін та їх представників, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 з урахуванням уточнень, є законними та такими, що підлягають задоволенню, справу розглянуто в межах заявлених позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного нею способу захисту права, на підставі наданих сторонами доказів.

В свою чергу, з урахуванням вищенаведеного, не підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання за ним права особистої приватної власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом в частині визнання за ним право особистої власності на транспортний засіб «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску та право особистої власності на транспортний засіб «TOYOTA C-HR», 2017 року випуску за ОСОБА_2 є такими, що підлягають задоволенню, оскільки 02.04.2025 за вх. № 17554 судом отримано заяву від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Плаксій Р.В., в якій відповідач за зустрічним позовом частково визнає позовні вимоги, а саме про визнання за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право особистої власності на транспортний засіб «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску та право особистої власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на транспортний засіб «TOYOTA C-HR», 2017 року випуску ( т. 3 а. с. 29-30 ).

Не заперечував проти вищевказаних позовних вимог в частині визнання за сторонами право особистої власності на транспортні засоби в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Під час розгляду справи судом не було встановлено, що визнання відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 ( її представником ) позову у вищевказаній частині позовних вимог суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Стосовно усної заяви представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Козачкова В.Л. ( заява в судовому засіданні 08.09.2025 ) щодо застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання за кожним право власності на 1/2 частки у праві власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , то суд приходить до наступного.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, переглядаючи рішення у справі №753/19886/16-ц, засвідчив, що згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Такий висновок викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18, у постанові ВП ВС від 27.03.2019 по справі № 727/5743/15-ц (14-78 цс 19).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 51).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК).

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. 72 СК).

Відповідно до ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК, установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року ( т. 1 а. с. 44 ), яке набрало законної сили 01 грудня 2020 року.

З даним позовом ОСОБА_2 звернулась до суду в червні 2023 року, тобто в межах строку позовної давності ( три роки ), що узгоджується зі ст. 72 СК України.

Тому, суд приходить до висновку, що звернувшись до суду в червні 2023 року з позовом стосовно нежитлової будівлі літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , позивач не пропустила позовну давність, заява представника відповідача адвоката Козачкова В.Л. не підлягає задоволенню, а відповідно, і застосування такого строку.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( ч. 2 ст. 78 ЦПК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя є такою, що підлягає задоволенню повністю, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю подружжя, підлягає задоволенню частково.

Крім того, представник позивача просив суд вирішити питання щодо розподілу судових витрат, в тому числі, в частині витрат на правову допомогу, про що останнім було надано відповідне клопотання та докази до нього з підтвердженням понесення витрат на правову допомогу в розмірі 20 000 гривень ( т. 3 а. с. 50-51, 53-57 ).

Відповідно до статей 133, 134, 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Встановлено, що у відповідності до зазначених норм ЦПК України, подано стороною позивача розрахунки і докази понесених судових витрат на правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Встановлено, що 24.03.2023 між Адвокатським бюро «Рома Плаксія» та позивачем ОСОБА_2 було укладено Договір № 112/Ц про надання правничої ( правової ) допомоги ( т. а. с. 47-48), відповідно до п. 11 розмір та порядок оплати гонорару встановлюється додатками до договору.

Крім того, судові витрати понесені позивачем підтверджуються наявними в матеріалах справи наступними документами: Ордером ( т. 1 а. с. 49 ); Додатком № 1 до договору про надання правничої ( правової ) допомоги 112/Ц від 24.03.2023 ( т. 3 а. с. 54 ), де в п.п. 3.1., 3.2., 3.3. п. 3 сторони домовились, що вартість правничої ( правової ) допомоги у цивільній справі становить: участь представника в судовому засіданні 3 000 грн 1 засідання; ознайомлення з матеріалами судової справи 3 000 грн/1 ознайомлення; вивчення та аналіз документів, вивчення судової практики, проведення консультації Клієнта щодо обрання правової позиції, підготовка процесуальних документів, вивчення окремих процесуальних дій поза судовим чи в судовому засіданні 3 000 грн/1 год. ( т. 3 а. с. 54 ); Рахунком-фактурою № 112/Ц від 24.03.2023 ( т. 3 а. с. 55 ); Випискою з рахунку за 27.03.2023 про перерахунок 20 000 грн за надання правової допомоги за договором № 112/Ц від 24.03.2023, дод. № 1 до нього від ОСОБА_2 т. 3 а. с. 53 ); Розрахунком витрат на правничу ( правову ) допомогу на підставі договору № 112/Ц від 24.03.2023, складеного 23.04.2025 ( т. 3 а. с. 56 ); Актом про надання правничої ( правової ) допомоги від 23.04.2025 ( т. 3 а. с. 57 ).

Вказані документи, що підтверджують понесення витрат на правову допомогу, стороною позивача було направлено стороні відповідача для ознайомлення та доставлені ОСОБА_4 до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС 30.04.2025 ( т. 3 а. с. 58-59 ).

Отже, позивачем доведено понесення витрат на правову допомогу при розгляді вищевказаної справи, а також наявність договірних відносин.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, яке відповідно до ст. 1512 Конституції України є обов`язковим, остаточним і не може бути оскаржено, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Дані витрати позивача ОСОБА_2 ( 20 000 грн ) є обґрунтованими та пропорційними до предмету спору, опосередковано пов`язані з розглядом справи, втім які за оцінкою суду саме в такій сумі знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку (у пов`язаності) з розглядом справи, а тому підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_3 .

В свою чергу, не надходило від відповідача ОСОБА_3 ( його представника ) жодних заперечень стосовно понесених витрат з боку позивача на правову допомогу в сумі 20 000 грн, так і клопотань про зменшення їх розміру.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки від відповідача ОСОБА_3 ( представника ) не надходило заяв та клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

Така правова позиція міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 607/14338/19-ц.

В даній постанові Верховний Суд зазначив, що матеріали справи не містять клопотання Особа_1 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

Отже, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Такої позиції дотримується і ВС КЦС у справі № 523/3904/19 від 09.02.2022 року.

У вищевказаній постанові Верховний Суд зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.

На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22.

Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони.

Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22 погодився з додатковим рішенням місцевого суду та постановою апеляційного суду щодо стягнутих витрат на правничу допомогу з огляду на таке. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Так, при звернені до суду з позовом, позивачем ОСОБА_2 сплачено судовий збір в розмірі 12 346,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 22.06.2023 ( т. 1 а. с. 67).

Оскільки позовні вимоги позивача ОСОБА_2 підлягають задоволенню, враховуючи положення вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати в зазначеному розмірі слід стягнути з відповідача ОСОБА_3 .

Окрім цього, при зверненні до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_3 сплачено судовий збір у розмірі 15 140 грн, що підтверджується квитанцією від 07.04.2025 ( т. 3 а. с. 36 ).

Так, вказана сума останнім була сплачена відповідно до Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору, які діяли на час звернення (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), оскільки звертаючись до суду з зустрічним позовом, ціна позову визначена відповідачем ОСОБА_3 у сумі 5 979 000,00 грн, а саме: 5 200 000,00 грн - вартість нежитлової будівлі; 369 000,00 грн - вартість автомобіля «TOYOTA PRADO»; 410 000,00 грн - вартість автомобіля «TOYOTA C-HR».

Оскільки зустрічні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню ( в частині визнання за сторонами права особистої власності на автомобілі ( 369 000,00 грн - вартість автомобіля «TOYOTA PRADO» + 410 000,00 грн - вартість автомобіля «TOYOTA C-HR» = 779 000 грн х 1 % ), з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пропорційно розміру задоволених вимог у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у сумі 7 790 гривень.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 8, 129 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16, 253, 256, 261, 267, 319, 321, 328, 368, 372, 387, 388, 391, 397 ЦК України, ст. ст. 7, 60, 63, 69, 70, 71, 72, 163 СК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 187, 206, 244, 263-265, 273, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Законом України «Про судоустрій і статус суддів», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Законом України «Про судовий збір», суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 (одну другу) частки у праві власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 29246876, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3.

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 (одну другу) частки у праві власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4), загальною площею 8 448,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 29246876, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати понесені на правову допомогу в сумі 20 000 гривень та сплачений судовий збір в сумі 12 346,40 гривень, загалом 32 346,40 гривень ( тридцять дві тисячі триста сорок шість гривень сорок копійок ).

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю подружжя, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право особистої власності на транспортний засіб «TOYOTA PRADO», 2007 року випуску, об`ємом двигуна 3956 см. куб. згідно договору купівлі-продажу СГ №7214/17/000359 від 07 липня 2017 року.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої власності на транспортний засіб «TOYOTA C-HR», 2017 року випуску, об`ємом двигуна 1197 см. куб. згідно договору купівлі-продажу СГ №214284-у00112 від 26 грудня 2017 року.

В решті вимог, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 790 ( сім тисяч сімсот дев`яносто ) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 18 вересня 2025 року.

Суддя О. І. Орєхов