Справа № 366/2128/25
Провадження № 2/366/753/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09.09.2025 с-ще Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі головуючого судді Слободян Н.П., за участю секретаря судових засідань Німченко Н.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження в залі суду с-ща Іванків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємтсва «Центральний Іванківський ринок» про визнання трудових відносин припиненими,

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі Позивач), через свого представника, адвоката Прибору П.І. звернулась в суд з позовом до ПП «Центральний Іванківський ринок» (далі Відповідач, Підприємство), у якому просила:

визнати припиненими її трудові відносини з Відповідачем з 17.03.2025 на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України;

виключити інформацію про Позивача як керівника (директора) Відповідача з Єдиного державного реєстру осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позов мотивований тим, що Рішенням № 2 власника Відповідача від 11.08.2020 Позивач з 12.09.2020 призначена директором Підприємства.

Єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним власником Підприємства є ОСОБА_2

24.02.2025 Позивач направила заяву до ОСОБА_2 про звільнення її з посади директора Підприємства за власним бажанням з 17.03.2025 згідно ст. 38 КЗпП України, однак, поштова кореспонденція повернулась 17.03.2025 з відміткою про закінчення терміну зберігання.

Станом на час звернення в суд з позовом Позивач не звільнена з посади директора Підприємтсва, у зв`язку з чим вимушена звернутись в суд з позовом.

Позивач зазначає, що за положеннями Статуту Підприємства рішення про призначення та звільнення з посади Директора є компетенцією Загальних зборів учасників, а оскільки ОСОБА_2 є єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним власником, то саме вона уповноважена приймати рішення про звільнення Позивача з посади директора, однак вжиті Позивачем заходи не досягли мети її звільнення.

ІІ. Рух справи

04.07.2025 позовна заява надійшла до суду.

09.07.2025 відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 04.08.2025.

04.09.2025 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті на 09.09.2025.

Позиції сторін

Позивач та її представник, адвокат Прибора П.І. у судове засідання не з`явились. Представник позивача подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав.

Представник Відповідача у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судових засідань повідомлявся вчасно та належним чином в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Причин своєї неявки не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву.

Враховуючи викладене та положення ч. 8 ст. 178, ч.ч. 1, 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд приходить до висновку про ухвалення заочного судового рішення на підставі наявних матеріалів.

У зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено такі обставини справи.

Рішенням власника № 1 від 25.05.2020 ОСОБА_2 вирішено: створити ПП «Центральний Іванківський ринок»; встановити розмір статутного капіталу в сумі 1100 грн.; затвердити Статут підприємства; призначити ОСОБА_2 директором Підприємства. Це рішення зареєстроване приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області Біланом Є.Г. в реєстрі за № 1377 (а.с. 13)

Відповідно до п. 1.1 Статуту Підприємства, затвердженого рішенням власника № 1 від 25.05.2020, засновником Підприємства є ОСОБА_2 .

За п. 1.2 Статуту, Підприємство створене з метою ведення господарської діяльності у сфері закупівель та роздрібної торгівлі, захисту економічних та законних інтересів громадян, Підприємство є юридичною особою і діє на підставі цього Статуту та законодавства України. Підприємство може здійснювати будь-які види підприємницької діяльності, які не заборонені законом та створене на невизначений строк.

Підприємство знаходиться за адресою: Київська область, Іванківський район, смт. Іванків, вул. Київська, 24 (п. 1.4 Статуту)

За п. 7.1 Статуту, Управління Підприємством і контроль за його діяльністю здійснюється Загальними зборами учасників Підприємства, Директором та Ревізійною комісією.

Відповідно до п. 7.3 Статуту, Загальні збори учасників обирають Голову Загальних зборів (Голову Підприємства) строком на три роки, який, крім іншого, підписує від імені Підприємства контракт з Директором.

Згідно з п.п. 7.4.3. п. 7.4 Статуту, До компетенції Загальних зборів Учасників Підприємства відноситься прийняття рішень з питань діяльності Підприємства, зокрема, призначення та звільнення з посади директора, обрання та відкликання членів Ревізійної комісії.

Статут зареєстрований приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області Біланом Є.Г. в реєстрі за № 1378 (а.с. 14-19).

Рішенням власника Підприємства № 2 від 11.08.2020 ОСОБА_2 вирішено: звільнити ОСОБА_2 з посади директора Підприємства з 11.08.2020; призначити з 12.08.2020 директором Підприємства Позивача. Це рішення зареєстроване приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області Біланом Є.Г. в реєстрі за № 2194 (а.с. 12).

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Підприємства станом на 01.06.2020, ОСОБА_2 є єдиною особою, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори (а.с. 8)

З відкритих джерел інформації вбачається, що станом на час ухвалення рішення, Позивач є директором підприємства, власник ОСОБА_2 , інших осіб в складі Підприємства немає.

24.02.2025 Позивач направила на адресу ОСОБА_2 , яка зазначена в рішеннях власника №№ 1 та 2 ( АДРЕСА_1 ) заяву, у якій просила звільнити її з посади директора Підприємства за власним бажанням з 17.03.2025 згідно зі ст. 38 КЗпП України, ухваливши відповідне рішення (а.с. 9, 11)

Поштова кореспонденція повернулась з відміткою «за закінченням терміну зберігання» та отримана Позивачем 17.03.2025 (а.с. 10, 20)

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до таких висновків.

Щодо визнання припиненими трудових відносин

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації..

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

За ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У постановах КЦС ВС від 31.08.2022 у справі № 369/1906/18 та від 17.01.2024 у справі № 333/3177/22, зазначено, що «за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадки, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням, у разі подання ним відповідної заяви за два тижні до такого звільнення».

Судом встановлено, що Позивач призначений на посаду директора Підприємства на підставі рішення № 2 його власника. Рішенням не передбачено, що Позивач призначається на таку посаду на той чи інший строк, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що трудовий договір укладено з Позивачем на невизначений строк.

Як вбачається з відомостей про Підприємство, у його фактичному штаті перебувають власник ОСОБА_2 та директор, Позивач.

За положеннями п.п. 7.4.3 п. 7.4. Питання про звільнення Директора Підприємства є компетенцією Загальних зборів Учасників Підприємства, а оскільки Позивач як директор Підприємства ініціювала питання про її звільнення за власним бажанням, Позивач вірно зазначив, що саме ОСОБА_2 була зобов`язана вирішувати питання про її звільнення.

Позивач вжила всіх заходів щодо припинення трудових відносин з Підприємством, однак такі заходи не досягли відповідної мети.

Директор Підприємства фактично поштову кореспонденцію не отримав, однак, на переконання суду, це не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, оскільки така відмова суперечитиме положенням ст. 43 Конституції України в частині вільного вибору громадянами праці та забороні використання примусової праці.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення цієї вимоги в частині визнання припиненими трудових відносин на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України.

Щодо дня, з якого Позивач просить визнати припиненими трудові відносини з Відповідачем, то суд приходить до висновку про часткове задоволення цієї позовної вимоги з таких підстав.

Позивач просила визнати припиненими трудові відносини з 17.03.2025, тобто з дня, який вона зазначила в заяві про її звільнення за власним бажанням.

Однак, суд з такою датою припинення трудових відносин погодитись не може.

Положеннями ч. 1 ст. 38 КЗпП України визначено обов`язок працівника попередити письмово роботодавця за два тижні до дня розірвання трудового договору.

Як вбачається із заяви Позивача про звільнення, вони просила припинити з нею трудові відносини з 17.03.2025, за власним бажанням.

При цьому, у заяві не зазначено обставин, визначених у другому реченні ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за яких роботодавець був зобов`язаний припинити з Позивачем трудові відносини у визначений останньою строк, тобто з 17.03.2025.

Судом встановлено, що заява Позивача про звільнення її з посади директора Підприємства направлена засобами поштового зв`язку 24.02.2025 та фактично не отримана ОСОБА_2 як власником Підприємства, оскільки повернулась з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Положеннями КЗпП України не врегульовано питання, з якого часу працівник вважається звільненим з посади, якщо він направив заяву роботодавцю про звільнення засобами поштового зв`язку і така заява повернулась з відміткою пошти, яка свідчить про фактичне не отримання її роботодавцем.

Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до ч. 5 ст. 49-8 КЗпП України у разі надсилання працівнику повідомлення про розірвання трудового договору засобами поштового зв`язку трудовий договір вважається розірваним з наступного робочого дня після дати вручення працівнику офіційного повідомлення роботодавця про розірвання трудового договору або через сім календарних днів з дня надходження поштового відправлення роботодавця у поштове відділення за адресою працівника.

Застосовуючи за аналогією закону до спірних правовідносин наведену норму КЗпП України з урахуванням обставин цієї справи, суд приходить до висновку, що початок визначеного ч. 1 ст. 38 КЗпП України двотижневого строку, в який працівник зобов`язаний повідомити роботодавця про звільнення слід починати обраховувати від дня надходження заяви про звільнення Позивача до поштового відділення за адресою перебування Відповідача.

Як вбачається з поштового конверту (а.с. 10), поштова кореспонденція із заявою Позивача про звільнення повернута з поштового відділення за місцем перебування Відповідача до поштового відділення за місцем перебування Позивача 14.03.2025, про що свідчить штамп відділення «Укрпошта Київ-125».

Представник Позивача не надав повного трекінгу відстеження відправлення, обмежившись інформацією про дату його надсилання Позивачем та датою зворотного отримання (а.с. 20)

Відповідно до п. 7.4 Регламенту внутрішньої поштової кореспонденції, затвердженого наказом АТ «Укрпошта» від 28.12.2023 № 6668, у разі неможливості вручення одержувачам, письмова кореспонденція зберігається ОПЗ (об`єктом поштового зв`язку) місця призначення протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дня їх надходження (крім рекомендованих поштових відправлень з описом вкладення та повідомленням про вручення).

Оскільки з ОПЗ за місцем перебування Відповідача повернуло поштову кореспонденцію із заявою Позивача про звільнення 14.03.2025, відповідно, враховуючи положення п. 7.4 Регламенту, поштова кореспонденція доставлена до такого ОПЗ 27.02.2025 (14 днів зберігання з урахуванням того, що день надходження та день повернення не враховуються в строки зберігання)

Таким чином, саме від 27.02.2025 слід починати обраховувати визначений ч. 1 ст. 38 КЗпП України двотижневий строк, за спливом якого трудові відносини Позивача з Відповідачем слід вважати припиненими.

Відповідно до ч. 4 ст. 241-1 КЗпП України строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня.

Оскільки 27.02.2025 був четвер, то ОСОБА_2 була зобов`язана ухвалити рішення про звільнення Позивача з посади директора не пізніше 13.03.2025.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що трудові відносини між сторонами слід вважати припиненими саме з 13.03.2025.

Щодо вимоги про виключення інформації з Єдиного державного реєстру осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань

Позивач просить виключити інформацію про Позивача як керівника (директора) Відповідача з Єдиного державного реєстру осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі.

У постанові від 24.12.2019 у справі №758/1861/18 (провадження №61-4911св18) Верховний Суд зазначив, що суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстраційної служби, зобов`язуючи його вносити будь-які відомості до єдиного державного реєстру.

Також в постанові від 17.03.2021 у справі №761/40378/18 (провадження №61-18255св19) Верховний Суд зробив висновок, що позовна вимога до відділу державної реєстрації про зобов`язання внести зміни до відомостей з ЄДР шляхом виключення відомостей про керівника ТОВ не може бути звернена до органу державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (державного реєстратора такого органу), який зобов`язаний виконати рішення суду щодо припинення трудових відносин керівника юридичної особи з такою особою незалежно від того, чи був цей орган (реєстратор) залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Таким чином, рішення суду про визнання трудових відносин припиненими, після набрання ним законної сили, є підставою для здійснення уповноваженим державним органом (державним реєстратором) відповідних реєстраційних дій, передбачених зазначеним вище законом, а суд не вправі втручатися в діяльність органу державної реєстраційної служби, зобов`язуючи його вносити будь-які відомості до єдиного державного реєстру.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ця позовна вимога задоволенню не підлягає, як зайва.

При цьому суд звертає увагу на те, що у разі необґрунтованої відмови відповідного державного органу у вчиненні реєстраційних дій на підставі рішення суду про визнання трудових відносин припиненими, після набрання ним законної сили, позивач не позбавлений права звернутися до суду у передбаченому законом порядку.

Судові витрати

Позивач заявила дві позовні вимоги нематеріального характеру, за які мала сплатити судовий збір у розмірі 1211, 20 грн. за кожну з позовних вимог, однак звільнена від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особа, віднесена до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії, що підтверджується копією її посвідчення серії НОМЕР_1 від 23.02.2024 (безстрокове) (а.с. 21)

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що одна із заявлених вимог задоволена, а у задоволені іншої позовної вимоги відмовлено, з Відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 1211, 20 грн. пропорційно одній задоволеній позовній вимозі.

Керуючись ст. ст. 21, 24, 36, 38 КЗпП України ст. ст. 12, 81, 89, 141, 229, 258, 263-265, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати припиненими з 13.03.2025 трудові відносини ОСОБА_1 з Приватним підприємством «Центральний Іванківський ринок» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог, відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «Центральний Іванківський ринок» на користь держави судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.09.2025.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_2 )

Представник позивача: адвокат Прибора Павло Іванович ( АДРЕСА_3 . РНОКПП: НОМЕР_3 )

Відповідач: Приватне підприємство «Центральний Іванківський ринок» (Київська область, Вишгородський район, с-ще Іванків, вул. Київська, 24. Код )

Суддя Н.П. Слободян