ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 635/12921/24

провадження № 22-ц/818/3296//25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Смелянець К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 березня 2025 року, постановлене під головуванням судді Савченка Д.М.,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на частку транспортного засобу Renault Kangoo, 2011року випуску, з об`ємом двигуна 1461 см3, та стягнути з відповідача грошову компенсацію за частку вказаного автомобілю в сумі 170000 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 березня 2025 року позов задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки транспортного засобу Renault Kangoo, 2011 року випуску, НОМЕР_1 , в сумі 170000 гривень, залишивши за ОСОБА_2 право власності на цей автомобіль. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 850 гривень 00 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, суд першої інстанції не дослідив і не надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв наданий позивачкою висновок спеціаліста, згідно якого дійсна вартість автомобіля складає 340 000 грн. Вважає, що такий висновок був зроблений без огляду транспортного засобу, вказана вартість не відповідає технічному стану спірного автомобіля, його зносу, пробігу та іншим характеристикам, які з часом експлуатації лише погіршуються. Крім того зазначає, що згідно договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, його вартість складала 49000 грн.. На момент придбання спірний автомобіль не був у задовільному технічному стані, потребував ремонту, що і вплинуло на його вартість. Вважає, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів про те, що з часу придбання вартість автомобіля збільшилась майже більше ніж в шість разів, вважає, що позовні вимоги в цій частині є недоведеними.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль сторонами придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідачем не надано доказів придбання спірного автомобіля за власні кошти. Також відповідач не оскаржив ринкову вартість автомобіля та не заявляв клопотання про призначення судової експертизи. Тому позивач має право в порядку поділу майна подружжя отримати компенсацію вартості частки вищевказаного автомобіля (1/2 частки), що становить 170000 грн

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.12.2020 року, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 28.10.2024 року.

Під час шлюбу сторонами було придбано транспортний засіб Renault Kangoo, 2011 року випуску, з об`ємом двигуна 1461 см3, який зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях від 23.09.2024 року вих.№31/32.

Відповідно до довідки про найбільш вірогідну ціну продажу рухомого майна, складеної суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , станом на 28.09.2024 року, найбільш вірогідна сума грошей, яку міг би отримати власник Renault Kangoo, 2011року випуску, з об`ємом двигуна 1461 см3 складає 340000 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу 6349/2023/3582621 від 03.01.2023 Renault Kangoo, 2011року випуску, придбано відповідачем за 49000 грн.

Як на підставу позовних вимог про розподіл майна подружжя, ОСОБА_1 посилалася на те, вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 01.12.2020 року, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 28.10.2024 року. В шлюбі придбано транспортний засіб Renault Kangoo, 2011року випуску, з об`ємом двигуна 1461 см3, який придбано за спільні кошти та зареєстровано за ОСОБА_2 . Оскільки вказане майно придбано в період шлюбу, позивач має право на частку вказаного майна. Відповідно до довідки про найбільш вірогідну ціну продажу рухомого майна, складеної суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , найбільш вірогідна сума грошей, яку міг би отримати власник Renault Kangoo, 2011 року випуску, з об`ємом двигуна 1461 см3 складає 340000 грн.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст.60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Стаття 71 СК України, зокрема, визначає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц, від 04 жовтня 2023 року у справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно з частиною другою статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 грудня 2020 року між сторонами зареєстровано шлюб (а.с. 4).

Згідно рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 28.10.2024 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.37-38).

В період шлюбу сторонами 03.01.2023 року було придбано транспортний засіб Renault Kangoo, 2011 року випуску, з об`ємом двигуна 1461 см3, який зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях від 23.09.2024 року вих.№31/32.

Відповідно до довідки про найбільш вірогідну ціну продажу рухомого майна, складеної суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , станом на 28.09.2024 року, найбільш вірогідна сума грошей, яку міг би отримати власник Renault Kangoo, 2011року випуску, з об`ємом двигуна 1461 см3 складає 340000 грн.

Вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На підтвердження своїх вимог позивачкою надано вищезазначену довідку суб`єкта оціночної діяльності.

Доказів на спростування довідки спеціаліста щодо вартість автомобіля, наданої позивачкою, відповідач не надав.

Доводи ОСОБА_2 про те, що спірний автомобіль згідно договору купівлі-продажу було придбано за 49000 грн., колегією суддів не приймаються, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля не підтверджує вартість майна станом на час поділу.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, та позивач має право в порядку поділу майна подружжя отримати компенсацію вартості частки вищевказаного майна (1/2 частини), що становить 170000 грн.

Висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбаченихст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення складено 16.09.2025 року.