ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 161/15788/22

провадження № 61-14791св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Сердюка В. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач ? заступник керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради;

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2023 року у складі судді Філюк Т. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року у складі колегії суддів Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та припинення права власності, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення її від об`єктів нерухомості.

Позов мотивовано тим, що у провадженні СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області перебуває кримінальне провадження від 31 березня 2021 року за фактом самовільного будівництва об`єкту нерухомого майна на самовільно зайнятій земельній ділянці, кадастровий номер :06:000:2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 197-1 КК України. В ході досудового розслідування з`ясовано, що на праві постійного користування ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 20 грудня 2004 року серії ЯЯ № 038315 перебували земельні ділянки площею 30 948 кв. м, у тому числі і земельна ділянка, кадастровий номер :06:000:0027, площею 1,1719 га.

Вказував, що на підставі розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 17 липня 2017 року в результаті поділу земельної ділянки, кадастровий номер :06:000:0027, утворилася, в тому числі, земельна ділянка, кадастровий номер :06:000:2018, площею 0,5631 га, цільове призначення - для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд об`єктів передачі електричної та теплової енергії, категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Відомості про цю земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру 22 листопада 2017 року. Підставою для поділу земельної ділянки, кадастровий номер :06:000:0027, площею 1,1719 га є звернення ПАТ «Волиньобленерго» про необхідність укладення договору суперфіцію у зв`язку з виробничою необхідністю.

Зазначав, що після поділу земельної ділянки вказане товариство не зверталося до компетентних органів щодо оформлення такого договору, а надалі на земельній ділянці почало здійснюватися будівництво об`єктів нерухомого майна.

11 листопада 2019 року державним реєстратором внесено відомості за номером 218 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме адміністративно-побутову будівлю площею 592,7 кв. м «А-2» - адміністративно-побутове приміщення, «Б-2» - побутове приміщення (132,9 кв. м) за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02 травня 2003 року. Нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер :06:000:2018.

За договором купівлі-продажу від 02 травня 2003 року, який укладено між керівником ПП «Вегас-К» ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), продавець передає у власність покупцю таке майно: адміністративно-побутову будівлю «А-2» та побутову будівлю «Б-2» у с. Прилуцьке Волинської області, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :06:000:2018 площею 0,5631 га, з цільовим призначенням для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель та споруд об`єктів передачі електричної та теплової енергії, про що складено акт приймання-передавання майна від 02 травня 2003 року.

В ході проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні

в якості свідка допитаний директор ПП «Вегас-К» ОСОБА_2 , який повідомив, що на посаді директора ПП «Вегас-К» перебував з 2009 року до 2011 року, підприємство не мало на праві власності об`єкти нерухомого майна, він не укладав та не підписував вказаного договору купівлі-продажу, а станом на 02 травня 2003 року перебував на службі у Збройних Силах України.

Суміжні користувачі земельних ділянок, які були допитані в якості свідків в кримінальному провадженні, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повідомили, що будівництво на земельній ділянці, кадастровий номер :06:000:2018, фактично почало проводитися приблизно у 2017-2018 роках ПП «Вест-Електра».

Позивач вважав, що наведене свідчить про те, що договір купівлі-продажу

від 02 травня 2003 року підроблений, а отже є нікчемним. Спірний договір купівлі-продажу спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної власності і згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України є нікчемним.

Вказував, що ні ОСОБА_1 , ні ПП «Вест-Електра» документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів на території колишньої Прилуцької сільської ради Луцького району (натепер Луцької ОТГ) на земельних ділянках з кадастровими номерами :06:000:2018 або :06:000:0027, не видавалися.

Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Волинській області) виявлено порушення вимог земельного законодавства, а саме факт самовільного зайняття земельної ділянки, кадастровий номер :06:000:2018, площею 0,5631 га, оскільки будь-які рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання цієї земельної ділянки у власність (користування) відсутні, про що складено акт перевірки від 20 вересня 2021 року № 470-ДК/459/АП/09/01-21.

Земельна ділянка, кадастровий номер :06:000:2018, площею 0,5631 га перебуває у комунальній власності з 25 січня 2022 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» та перебуває на праві постійного користування земельною ділянкою у ПАТ НЕК «Укренерго» на підставі державного акта серії ЯЯ № 038315 від 20 грудня 2004 року.

Згідно з інформацією Луцької міської ради від 04 жовтня 2022 року та Волинської обласної державної адміністрації від 12 жовтня 2022 року будь-які рішення про передачу у власність чи користування зазначеної земельної ділянки з моменту її формування не приймалися.

Відповідачем ОСОБА_1 без будь-яких дозвільних документів здійснено будівництво об`єктів нерухомого майна на самовільно зайнятій земельній ділянці, та надалі на підставі нікчемного правочину проведено державну реєстрацію права власності на них. Договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна від 02 травня 2003 року, на підставі якого проведена державна реєстрація права власності за відповідачем, є нікчемним, і наслідком цього є скасування рішення про державну реєстрацію прав з одночасним припиненням речових прав на спірне нерухоме майно.

Позивач зазначав, що Луцькій міській раді було відомо про вказані порушення ще у вересні 2021 року після проведеної перевірки ГУ Держгеокадастру у Волинській області, у зв`язку з чим направлено лист ОСОБА_1 про необхідність оформлення орендних відносин, а також лист до ДП НЕК «Укренерго» про припинення права постійного користування. Будь-які інші заходи органом місцевого самоврядування не вживалися. На повторний запит прокуратури Луцька міська рада листом від 04 жовтня 2022 року повідомила про невжиття нею заходів щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Наведене свідчить про нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави в передбаченому законом порядку.

На підставі викладеного, позивач просив суд:

? скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме адміністративно-побутової будівлі площею 592,7 кв. м «А-2» - адміністративно-побутове приміщення, «Б-2» - побутове приміщення 132,9 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218 та припинити право власності за ОСОБА_1 ;

? усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер :06:000:2018, шляхом її звільнення від об`єктів нерухомості, а саме адміністративно-побутової будівлі площею 592,7 кв. м «А-2» - адміністративно-побутове приміщення, «Б-2» - побутове приміщення 132,9 кв. м.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 30 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року, в позові заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради відмовив.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що відповідачка набула право власності на об`єкти нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 02 травня 2003 року, нікчемність якого стороною позивача не доведена. Також суди зазначили, що ефективним способом захисту порушеного права за обставин, встановлених у цій справі, є знесення самочинного будівництва за рішенням суду, у разі, якщо буде доведено, що об`єкт має ознаки самочинного будівництва, однак такі позовні вимоги прокурором не заявлені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2023 року заступник керівника Волинської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі

№ 688/2908/16-ц, провадження № 14-28цс20; від 10 квітня 2019 року у справі

№ 463/5896/14-ц, провадження № 14-90цс19; від 04 червня 2019 року у справі

№ 916/3156/17, провадження № 12-304гс18; від 18 березня 2020 року у справі

№ 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 провадження № 12-57гс21; від 14 грудня 2022 року у справі

№ 477/2330/18, провадження № 14-31цс22; від 23 червня 2020 року у справі

№ 680/214/16-ц, провадження № 14-445цс19; від 07 квітня 2020 року у справі

№ 916/2791/13, провадження № 12-115гс19; від 20 липня 2022 року у справі

№ 923/196/20, провадження № 12-58гс21; у постановах Верховного Суду

від 20 червня 2023 року у справі № 420/4540/22, провадження № К/990/32869/22; від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; від 27 січня 2021 року у справі

№ 461/3675/17, провадження № 61-8732св20; від 29 вересня 2021 року у справі

№ 296/4565/17, провадження № 61-10353св21; від 06 листопада 2019 року у справі № 910/14328/17; від 15 лютого 2023 року у справі № 645/3628/18, провадження

№ 61-15270св21; від 05 липня 2023 року у справі № 202/5418/20, провадження

№ 61-4179св22; від 27 вересня 2023 року у справі № 522/17124/20, провадження

№ 61-4986св23; від 10 травня 2018 року у справі № 910/15993/16; від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18, провадження № 61-19765св19; від 01 лютого 2023 року у справі № 204/1053/20, провадження № 61-21119св21; від 12 вересня 2022 року у справі № 726/1092/20, провадження № 61-5368св22.

Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Зазначає, що суди не врахували доводи позивача про те, що земельна ділянка, на якій знаходиться спірна будівля, зареєстрована у Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації щодо поділу земельних ділянок 22 листопада 2017 року, що свідчить про те, що договір купівлі-продажу спірної будівлі не міг укладатися у 2003 році. Суди не спростували доводи прокурора про те, що посилання у договорі купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна на земельну ділянку, кадастровий номер :06:000:2018, підтверджує факт укладення такого договору не раніше 22 листопада 2017 року. За інформацією Центр надання адміністративних послуг у місті Луцьку, з 06 січня 2002 року до 01 квітня 2004 року керівником ПП «Вегас-К» була особа, яка не укладала договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна.

Вказує, що сервісом Google Maps зафіксовано, що станом на липень 2016 року на земельній ділянці, кадастровий номер :06:000:2018, наявна фігура

П-подібної форми схожа на фундамент, станом на квітень 2017 року на вказаній фігурі побудований дах, а станом на травень 2018 року виявлено ще одну будівлю прямокутної форми. Тобто станом на 2018 рік на земельній ділянці побудовано дві будівлі, які ОСОБА_1 придбала у 2003 році та зареєструвала за собою право власності у 2019 році.

Звертає увагу, що державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна проведена на підставі договору купівлі-продажу, який не укладався, земельна ділянка не відводилася для будівництва об`єктів нерухомості, дозволи на будівництво уповноваженими органами не видавалися, тому наявні обґрунтовані підстави вважати такі об`єкти самовільно збудованими, що надає право власнику земельної ділянки звернутися з позовом про усунення порушень прав власника земельної ділянки. Отже, суди дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку від об`єктів нерухомого майна у зв`язку з тим, що за відповідачкою зареєстровано право власності на них. Також вказує, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено такої підстави для скасування державної реєстрації права чи внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно як рішення суду про знесення самочинного будівництва.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Кінах Я. В., вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

06 грудня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті

389 ЦПК України.

У грудні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

14 березня 2025 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду Грицик О. Ф. від 01 вересня 2025 року у зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Карпенко С. О., Фаловської І. М. та тимчасовою непрацездатністю судді Пророка В. В. проведено повторний автоматизований розподіл цієї справи. Протоколом від 01 вересня 2025 року визначено такий склад колегії суддів для розгляду справи: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії, - Грушицький А. І., Ігнатенко В. М., Литвиненко І. В., Петров Є. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що за договором купівлі-продажу від 02 травня 2003 року, укладеним між керівником Приватного підприємства «Вегас-К» ОСОБА_2 , який діє на підставі Статуту (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), продавець зобов`язується передати у власність покупцю таке майно: адміністративно-побутову будівлю «А-2» та побутову будівлю «Б-2» у селі Прилуцьке Волинської області, що знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер :06:000:2018, площею 0,5631 га з цільовим призначенням 14.02 - розміщення, будівництво, експлуатація та обслуговування будівель та споруд об`єктів передачі електричної та теплової енергії.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 11 листопада 2019 року на підставі рішення державного реєстратора Куклинської сільської ради Маневицького району Волинської області за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна: адміністративно-побутову будівлю площею 592,7 кв. м «А-2» - адміністративно-побутове приміщення, «Б-2» - побутове приміщення (132,9 кв. м). Підставою державної реєстрації є договір купівлі-продажу від 02 травня 2003 року.

Матеріали справи містять копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000597 від 31 березня 2021 року за фактом самовільного будівництва об`єкта нерухомого майна на самовільно зайнятій земельній ділянці, кадастровий номер :06:000:2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 197-1 КК України.

Договір купівлі-продажу від 02 травня 2003 року укладався в письмовій формі між ПП «Вегас-К» та ОСОБА_1 щодо адміністративно-побутової будівлі «А-2» та побутової будівлі «Б-2» у с. Прилуцьке Волинської області, що розташовані на земельній ділянці, кадастровий номер :06:000:2018, площею 0,5631 га, з цільовим призначенням 14.02 - розміщення, будівництво, експлуатація та обслуговування будівель та споруд об`єктів передачі електричної та теплової енергії і сторонами договору не оспорювався.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частина друга статті 389 ЦПК України визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За статтею 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції, відповідно до якої право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, провадження № 12-135гс19).

З огляду на викладене самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Водночас сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості, що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явилися безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23).

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме адміністративно-побутової будівлі площею 592,7 кв. м «А-2» - адміністративно-побутове приміщення, «Б-2» - побутове приміщення 132,9 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218, та припинення права власності за ОСОБА_1 є неналежним способом захисту прав у разі здійснення самочинного будівництва, яке порушує права власника земельної ділянки, оскільки скасування державної реєстрації не вирішить долю самочинно збудованих будівель.

Позивач, звертаючись із позовом до ОСОБА_1 , просив, зокрема, усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер :06:000:2018, шляхом звільнення спірної земельної ділянки від об`єктів нерухомості, а саме адміністративно-побутової будівлі площею 592,7 кв. м «А-2» - адміністративно-побутове приміщення, «Б-2» - побутове приміщення 132,9 кв. м.

У цій частині позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні об`єкти нерухомого майна є самочинно збудованими, оскільки знаходяться на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети та яка на праві власності належить територіальній громаді м. Луцька в особі Луцької міської ради, що віднесена до земель комунальної власності. Тому прокурор вважав, що відповідачка зобов`язана усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення її від спірних об`єктів нерухомості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка набула право власності на об`єкти нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 02 травня 2003 року, нікчемність якого стороною позивача не доведена, та вказали, що прокурор заявив позовну вимогу про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер :06:000:2018, шляхом її звільнення від об`єктів нерухомості, однак не вказав, яким саме чином ОСОБА_1 має звільнити земельну ділянку з урахуванням того, що на ній розташовані об`єкти нерухомості, право власності на які зареєстровано за відповідачкою.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-1568гс18; пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19; пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, провадження № 14-188цс20).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19; пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, провадження № 14-188цс20).

У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне - у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Частини третя-п`ята статті 376 ЦК України, відповідно, передбачають:

право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (частина третя статті 376 ЦК України);

якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України);

на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. При цьому підлягають урахуванню положення частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України.

Верховний Суд зауважує, що позовні вимоги прокурора сформульовано як вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер :06:000:2018, шляхом її звільнення від об`єктів нерухомості.

За такого формулювання позовних вимог колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що прокурор не навів конкретного способу захисту, який полягає у визначенні, яким саме чином (у який спосіб) підлягає звільненню спірна земельна ділянка від об`єктів нерухомості та за чий рахунок.

У постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження

№ 12-52гс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Тобто, лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, якщо встановлено безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. У разі, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог, суд визначає чи обраний позивачем спосіб захисту є ефективним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

На основі тлумачення вказаних норм можна зробити висновок про те, що цивільні права/інтереси захищаються у такий спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не передбачають ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частини третя, четверта статті 131-1 Конституції України визначають, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Згідно із частиною першою статті 27 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент звернення прокурора з позовом до суду) прокурором окружної прокуратури (у тому числі прокурором - стажистом окружної прокуратури у визначених цим Законом випадках) за результатами добору може бути призначений громадянин України, який має вищу юридичну освіту та володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 19 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою вказаної статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст, зокрема, позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити

у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Тобто прокурор, під час здійснення представництва держави в суді, самостійно визначає спосіб (способи) захисту прав або інтересів, при цьому Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У цій справі прокурор звернувся до суду з позовом про усунення перешкод

у користуванні земельною ділянкою шляхом її звільнення від об`єктів нерухомості.

Однак під час здійснення представництва саме на прокурора, який звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Луцької міської ради, покладено обов`язок щодо коректного, чіткого і відповідного закону викладення позовних вимог. При цьому прокурор, звертаючись до суду, як учасник справи повинен був належно обґрунтувати як підстави представництва інтересів держави в особі Луцької міської ради згідно із статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», так і дотриматися положень частини третьої статті 175 ЦПК України щодо форми й змісту позовної заяви.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, провадження № 14-28цс20; від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90цс19; від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18; від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 провадження № 12-57гс21; від 14 грудня 2022 року у справі

№ 477/2330/18, провадження № 14-31цс22; від 23 червня 2020 року у справі

№ 680/214/16-ц, провадження № 14-445цс19; від 07 квітня 2020 року у справі

№ 916/2791/13, провадження № 12-115гс19; від 20 липня 2022 року у справі

№ 923/196/20, провадження № 12-58гс21; у постановах Верховного Суду

від 20 червня 2023 року у справі № 420/4540/22, провадження № К/990/32869/22; від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; від 27 січня 2021 року у справі

№ 461/3675/17, провадження № 61-8732св20; від 29 вересня 2021 року у справі

№ 296/4565/17, провадження № 61-10353св21; від 06 листопада 2019 року у справі № 910/14328/17; від 15 лютого 2023 року у справі № 645/3628/18, провадження

№ 61-15270св21; від 05 липня 2023 року у справі № 202/5418/20, провадження

№ 61-4179св22; від 27 вересня 2023 року у справі № 522/17124/20, провадження

№ 61-4986св23; від 10 травня 2018 року у справі № 910/15993/16; від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18, провадження № 61-19765св19; від 01 лютого 2023 року у справі № 204/1053/20, провадження № 61-21119св21; від 12 вересня 2022 року у справі № 726/1092/20, провадження № 61-5368св22, оскільки у наданих заявником постановах для порівняння суди не досліджували питання звільнення земельної ділянки, а тому обставини у справі, яка переглядається, та у справах,

на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними, а правовідносини

не є подібними.

Таким чином, порівнювані правовідносини у справах, зазначених у касаційній скарзі, та у справі, яка переглядається, хоч і є подібними, але різняться встановленими фактичними обставинами, підставами і предметами позовів, що вказує на відмінність їх нормативного регулювання, відповідно до якого вирішується спір. Тому посилання на висновки, наведені заявником у касаційній скарзі, є нерелевантними.

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів. Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року слід залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

Отже, суд касаційної інстанції виснує про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

Судді А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров