Справа № 274/1252/18 Провадження № 2/0274/692/25
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
18.09.25 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Руденченко В.С.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 , представником якої є ОСОБА_2 ,
доОСОБА_3 , представником якого є ОСОБА_4 ,
провстановлення факту спільного проживання як подружжя, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя,
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 почала спільно проживати з ОСОБА_3 з серпня 2001 р. у частині житлового будинку, який належав ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.1984 р. (22/100 часток). ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 04.03.2006 р. 25.05.2006 р. рішенням Бердичівської міської ради Житомирської області № 25 ОСОБА_3 надано дозвіл на прибудову до житлового будинку розміром 8 м х 8 м для обладнання житлової кімнати, кухні, санвузла, тамбура і коридору. У 2008 р. будівництво було завершено та прибудову житловий будинок з господарськими спорудами, було здано в експлуатацію. У подальшому ОСОБА_3 приватизував земельну ділянку, на якій знаходиться спільний будинок. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.08.2017 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. ОСОБА_3 створює ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спільним будинком.
ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить йому, так як він придбав його та будував до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , жодних дій щодо цього будинку ОСОБА_1 не робила, саме він вкладав кошти у будинок.
Судом з`ясовано, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.1984 р. належать 22/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 01.11.2017 р. № 1497 Комунального підприємства "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради, витягом від 24.03.2005 р. з Реєстру прав власності не нерухоме майно (т. 1, а. с. 18, 61) та матеріалами реєстраційної справи на вказаний будинок.
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 04.03.2006 р., що встановлено заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.08.2017 р. у справі № 274/1174/17, яке за даними Державного реєстру судових рішень набрало законної сили 01.09.2017 р., яким шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (т. 1, а. с. 17).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу.
Таким чином 22/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , так як були набути ним у власність до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , а саме на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.1984 р.
Рішенням Виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 25.05.2006 р. № 295 (а не рішенням Бердичівської міської ради Житомирської області № 25, як зазначає ОСОБА_1 в уточненої позовної заяви від 27.04.2021 р.) дозволено ОСОБА_3 до належної йому частини будинку по АДРЕСА_1 , зробити прибудову розміром 8,0 м х 8,0 м для обладнання житлової кімнати, кухні, санвузла, тамбура і коридору (т. 1, зворотній бік а. с. 35).

З пояснень допитаної як свідок ОСОБА_1 та показань свідків випливає, що після ухвалення рішення Виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 25.05.2006 р. № 295 до 22/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 , було здійснено прибудову.

Проти цієї обставини ОСОБА_3 не заперечує.

З акту поточних змін б/д вбачається, що станом на 21.02.2009 р. до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 25.05.2006 р. № 295 прибудовано житлову прибудову (т. 1, а. с. 53), тобто цю прибудову прибудовано до 22/100 часток житлового будинку, належних ОСОБА_3 .

Між тим, ця прибудова не входить до складу 22/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , останні, як встановлено вище, є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , а тому вони не можуть бути визнані об`єктом права спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , через що, в свою чергу, з них не може бути виділено ОСОБА_1 1/2 частку, так як за положеннями статей 364 та 370 Цивільного кодексу України частка може бути виділена лише з майна, що є у спільній (сумісній або часткові) власності.

Враховуючи викладене, Суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимоги про визнання частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виділення ОСОБА_1 1/2 частки від частини 22/100 ідеальних часток житлового будинку та господарських споруд, та ОСОБА_3 1/2 часку від частини 22/100 ідеальних часток житлового будинку та господарських споруд, та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку від частини 22/100 ідеальних частин житлового будинку та господарських споруд.

Суд відмовляє і у задоволенні позову в частині вимоги про визнання об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим № :01:002:0096, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , виділення ОСОБА_1 1/2 частку, та визнання за ОСОБА_1 права власності на цю земельну ділянку, так як зважаючи на зміст уточненої позовної заяви від 27.04.2021 р., ця вимога є похідною від вимог, наведених у попередньому абзаці, у задоволенні яких відмовлено (похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги (абзац другий частини першої статті 188 Цивільного процесуального кодексу України)).

При цьому Суд зазначає, що матеріали справи вказують на те, що прибудова до 22/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 , яка була здійснена у період орієнтовно з червня 2006 р. по лютий 2009 р., тобто під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, зважаючи на положення частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу)), є їхньою спільною сумісною власністю (але, зважаючи на положення статті 331 Цивільного кодексу України, за умови прийняття її експлуатацію та проведення державної реєстрації права власності на неї, в іншому випадку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вважаються власниками матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва прибудови).

Між тим, ОСОБА_1 не заявлено вимоги про поділ цієї прибудови (матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва прибудови), а Суд в силу положень частини першої статі 13 та частини другої статті 264 Цивільного процесуального кодексу України розглядає справу в межах заявлених ОСОБА_1 вимог та при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог.

Суд також відмовляє у задоволенні позову в частині вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 без шлюбу з ОСОБА_3 у період з серпня 2001 р. по 04.03.2006 р., так як встановлення цього факту без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, і що набуте у цей період одним із них майно є їхньою спільною сумісною власністю (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 р. у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18), посилання у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/Review/86400911).

Тобто обраний ОСОБА_1 спосіб захисту її прав та інтересів є неналежним, належним способом захисту є вимога про встановлення факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, проте такий факт може бути встановлено судом лише з 01.01.2004 р. (після набрання чинності Сімейного кодексу України ), оскільки Кодекс про шлюб та сім`ю України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. До 01.01.2024 р. спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішувалися згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про власність" (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 163/754/17 (провадження № 61-14555св18), посилання у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/Review/81425684).

Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут