ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7409/25 Справа № 216/5397/23 Суддя у 1-й інстанції - ОНОПЧЕНКО Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 216/5397/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач за первісним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року, яке ухвалено суддею Онопченком Ю. В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 липня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частку будинку.

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що з 1985 року він та ОСОБА_3 проживали як чоловік та дружина в республіці Азербайджан, в квартирі позивача, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, при цьому основні грошові кошти заробляв він. Згодом вони вирішити переїхати у м. Кривий Ріг, Україну, де проживав брат позивача та родичі ОСОБА_3 , перед переїздом придбали будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок був придбаний за його кошти, але право власності оформили на фактичну дружину - ОСОБА_3 .

Після переїзду в м. Кривий Ріг позивач працевлаштувався шахтарем на шахту, а тому враховуючи відстань від роботи до їхнього з ОСОБА_3 будинку почали винаймати квартири, де він і реєструвався. З їх дозволу в будинку буда зареєстрована рідна сестра ОСОБА_4 , а з 01 липня 2016 року в будинку також зареєструвався і він, однак через хвороби ОСОБА_3 вони туди не переїхали проживати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, її похованням займався він, та відповідачка.

22 червня 2023 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Волошко О.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті його фактичної дружини, однак останньою було рекомендовано йому звернутись до суду.

На підставі наведенного вище позивач просив суд встановити факт проживання його та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та дружини з 1985 року до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановити, що позивачу належить 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке придбане ними за час спільного проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

В листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин.

В обґрунтування зустрічних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна сестра - ОСОБА_3 . За життя померла була власницею житлового будинку з господарськими побудовами, житловою площею 25,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою з 03 грудня 1992 року була зареєстрована та проживала позивачка за зустрічним позовом, а тому після смерті сестри звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Волошко О.М., однак свідоцтво про право на спадщину видано не було, у зв`язку з розбіжностями у написанні прізвищ сестер у їх свідоцтвах про народження, тобто не підтверджено факту родинних відносин.

Посилаючись на вище описані обставини ОСОБА_2 просила суд встановити факт родинних відносин між нею та померлою сестрою.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частку будинку, відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, задоволено, встановлено факт, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідними сестрами. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 073 грн 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що в судовому засіданні в суді першої інстанції був доведений факт спільного проживання його та ОСОБА_3 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, зокрема показами свідків, спільними фотокартками, офіційною довідкою посадових осіб із ЖБК. При цьому судом першої інстанції не було надано належної оцінки вказаним доказам.

Зазначає, що факт родинних між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтверджується тільки родичами ОСОБА_2 та також тім, що в документах було допущено описки, що, на переконання апелянта, не є належними доказами у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача за первісним позовом просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Мотрука В.А., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Штефана Д.Ю., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення,з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивач посилався на те, що він та ОСОБА_3 , починаючи з 1985 року по 14 лютого 2023 року, проживали спільно як чоловік та дружина однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

На підтвердження факту спільного проживання, як на підставу задоволення позову, позивач посилався на довідку ОК Житлово-будівельний кооператив «Рассвет-16» без дати, відповідно до якої, в період з 20 червня 2016 року по 14 лютого 2023 року, за адресою: АДРЕСА_2 , проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як чоловік та дружина і вели спільне господарство, Акт про фактичне проживання від 05 жовтня 2023 року, підписаний директором ТОВ «Житлокомцентр» Шарох О., яким встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що в період з 09 грудня 2005 року по 13 грудня 2011 року, фактично мешкали за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.10,35) та на пояснення свідків.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 будинку за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, вислухавши пояснення свідків та надавши їм належну оцінку, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, правильно виходив із того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження ведення з ОСОБА_3 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання за власні кошти чи спільні кошти іншого майна в інтересах сім`ї, а тому суд вважав, що позивач не довів факту проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Так, положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою та другою статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено правовий висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

До майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя, зокрема статті 60, 63-65, 69-71 СК України.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Виходячи з наведеного вище, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Колегія суддів відзначає, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За змістом вказаної норми сімейного законодавства, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Вказані обставини судом не встановлені і матеріалами справи не підтверджені, а покази свідків не засвідчили факт постійного проживання і перебування сторін у стійких шлюбних відносинах протягом спірного періоду.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що в судовому засіданні в суді першої інстанції був доведений факт спільного проживання його та ОСОБА_3 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, зокрема показами свідків, спільними фотокартками, офіційною довідкою посадових осіб із ЖБК, при цьому судом першої інстанції не було надано належної оцінки вказаним доказам є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав правильну оцінку вказаним доказам та обґрунтовано зазначив, що до показів свідка необхідно відноситися критично, оскільки згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) виклав правовий висновок, де зазначив, що лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 572/1868/19 (постанова від 07 вересня 2022 року), для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Відповідо до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, позивачем по справі не надано.

Спільний відпочинок ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , спільна присутність на святкуванні свят, спільні фото ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Слід зауважити на тому, що наявні в матеріалах справи спільні фотографії сторін по справі не містять інформації щодо предмету доказування, а тому не можуть вважатися належними доказами підтвердження факту наявності між сторонами відносин, притаманних сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частку будинку, оскільки позивачем не було надано належних та достовірних доказів його проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про встановлення факту родинних відносин ОСОБА_2 посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . За життя померла була власницею житлового будинку з господарськими побудовами, житловою площею 25,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою з 03 грудня 1992 року була зареєстрована та проживала позивачка за зустрічним позовом, а тому після смерті сестри звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Волошко О.М., однак свідоцтво про право на спадщину видано не було, у зв`язку з розбіжностями у написанні прізвищ сестер у їх свідоцтвах про народження, тобто не підтверджено факту родинних відносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 докази є належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт родинних відносин між нею та ОСОБА_3 , як сестрами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, визначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Виникнення особистих, майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами, які підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо), тому допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника (позивача).

При вирішенні питання про встановлення факту родинних відносин, суд виходить з фактичних, встановлених в судовому засіданні обставин. Суд враховує, що законодавчо питання врегульовано положеннями Цивільного кодексу України щодо сприяння у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для підтвердження такого факту.

Згідно статті 1268 спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Так, згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданого Жданівським відділом РАЦС Азербайжанської РСР 05.04.1973, батьками останньої записані ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 (а.с.49).

За життя ОСОБА_3 належав на праві власності будинок А-І житловою площею 25,5 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 13.11.1992 посвідченого державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Бугайовою Е.М., та зареєстрованого в Криворізькому БТІ, за номером 2-5788 (а.с.55-56).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що встановлено актовим записом про смерть № 158, виданого Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.74).

Матеріалами спадкової справи № 42/2023 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , заведеної приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Волошко О.М. встановлено, що з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 , та сестра ОСОБА_2 . Із заявами про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 звернулись сестра померлої ОСОБА_8 , брат ОСОБА_9 , брат ОСОБА_10 (а.с.101-124).

ОСОБА_2 30 липня 2003 року уклала шлюб з ОСОБА_11 , та змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого виконкомом Новоселівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області (а.с.52).

У свідоцтві про народження прізвище ОСОБА_2 записано ОСОБА_2 , а батьками значаться ОСОБА_14 та ОСОБА_7 (а.с.51).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_14 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_7 , що встановлено свідоцтвами про смерть виданих відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Центрально-Міської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, та Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Центрально-Міської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відповідно (а.с.53-54).

Свідки ОСОБА_10 - рідний брат позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_8 - рідна сестра позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 , підтвердили факт того, що вони та ОСОБА_2 є рідними братами та сестрами з померлою ОСОБА_3 .

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висноком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , надані позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 докази є належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт родинних відносин між нею та ОСОБА_3 , як сестрами.

При цьому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що факт родинних між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтверджується тільки родичами ОСОБА_2 та також тім, що в документах було допущено описки, що, на переконання апелянта, не є належними доказами у справі, не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів зауважує, що наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 15 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: