Справа № 645/4118/25
Провадження № 2/645/2314/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Харків

Немишлянський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Спесивцева О.В.,

за участі секретаря судового засідання- Асєєвої К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 80323,45 грн., з яких: 78903,13 грн. за послуги постачання теплової енергії за період з 01.12.2016 року по 30.04.2025 року; 908,88 грн. за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.07.2022 по 30.04.2025 року; 511,44 грн. за послуги з технологічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.05.2024 року по 30.04.2025 року, а також судові витрати у розмірі 2444 грн.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача посилається на те, що відповідач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . КП «Харківські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, згідно Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630. Проте, обов`язку щодо повної та своєчасної сплати за надані послуги відповідач не здійснює, що призвело до утворення заборгованості за період з 01.12.2016 по 01.05.2024 в розмірі 80323,45 грн. У зв`язку з викладеним представник позивача звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 25.06.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, надано відповідачу строк для надання письмового відзиву на позовну заяву.

Відповідач письмовий відзив на позовну заяву не надав, проте подав до суду заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності.

Представник позивача надав до суду письмові пояснення, а яких вказав, що 12.06.2024 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №2857 про реструктуризацію заборгованості. Оскільки відповідач умов договору не виконує, на підставі п.9 Договору, позивач розірвав його в односторонньому порядку. А тому оскільки відповідач заключив договір про реструктуризацію заборгованості, тим самим визнав заборгованість, строк позовної давності до вказаної заборгованості застосуванню не підлягає.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у визначеному законом порядку.

Представник позивача у судове засідання 10.09.2025 року не прибув, у позовній заяві просив провести розгляд справи без його участі.

Відповідач у судове засідання призначене на 10.09.2025 року не прибув, причин неявки не повідомив, із заявою про відкладення судового засідання не звертався.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Так, статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься в статті 11 ЦК України.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті901, частини першої статті903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, на час виникнення спірної заборгованості регулювалися Законом України № 1875-ІV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон № 1875-ІV) та Законом України Законом України № 2189-VIIIвід 09.11.2017 «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон № 2189-VIII).

За визначенням, наданим у пункті першому статті 1 Закону № 1875-ІV встановлено, що:

житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).

Статтею 3 Закону № 1875-ІV визначені предмет його регулювання і суб`єкти у сфері житлово-комунальних послуг. Так, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Згідно з пунктом 1 частини 1статті 13 Закону №1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону № 1875-ІVпередбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

На даний час спірні правовідносини врегульовані Законом України Законом України № 2189-VIIIвід 09.11.2017 «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон № 2189-VIII).

Згідно п.п. 3, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 2189-VIII визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.

Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону № 2189-VIII).

Відповідно до ч. 7 ст. 21 Закону № 2189-VIII, послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Верховний Суд України у правовій позиції, яка висловлена в постанові від 20.04.2016 року по справі №6-2951цс15 роз`яснив, що, хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Отже, відсутність договору у разі фактичного користування послугою не дає підстав не оплачувати її або оплачувати лише частково.

В зв`язку з чим, факт відсутності договору сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.04.2020 у справі №910/7968/19, від 11.04.2018 у справі №904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі №904/7377/17.

Статтею 67, 68 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

За вимогою ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

За даними, які містяться в матеріалах справи, КП «Харківські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення, згідно із Законами України № 1875-ІV та № 2189-VIII, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, Правилами надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830, Правилами надання послуг з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1182, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами, які отримують ці послуги.

Постачання теплової енергії на потреби опалення у багатоквартирні будинки м.Харкова КП «Харківські теплові мережі» здійснює на підставі розпоряджень Харківського міського голови про початок та кінець опалювальних сезонів, а на потреби гарячого водопостачання протягом року.

Як вбачається з матеріалів справи, місце проживання відповідача ОСОБА_1 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1

Матеріалами справи підтверджено, що КП «Харківські теплові мережі» постачало теплову енергію у житлове приміщення за адресою : АДРЕСА_1 . Доказів відмови власників/ користувачів приміщення від її отримання матеріали справи не містять та сторонами не надано.

Згідно відомостей про нарахування та оплату за послуги теплопостачання та підігрів води, а також абонентське обслуговування за адресою : АДРЕСА_1 , заборгованість перед КП «Харківські теплові мережі» складає загалом 80323,45 грн., з яких: 78903,13 грн. за послуги постачання теплової енергії за період з 01.12.2016 року по 30.04.2025 року; 908,88 грн. за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.07.2022 по 30.04.2025 року; 511,44 грн. за послуги з технологічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.05.2024 року по 30.04.2025 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1ст.611 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість до теперішнього часу боржником не погашена.

Відповідач не надав доказів необґрунтованості нарахованих сум, не надав свого розрахунку, тому суд погоджується з розрахунком позивача.

Разом з цим, відповідач подав заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності до вимог КП «Харківські теплові мережі» про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання.

Стосовно позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

В силу ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась, або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2018 року у справі № 663/2070/15-ц зазначено, що переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2024 року між КП «ХТМ» та ОСОБА_1 укладено договір реструктуризації боргу №2857, предметом якого є реструктуризація суми заборгованості за послуги теплопостачання у сумі 67209,12 грн., існуючого станом на 01.05.2024, строком до 30.04.2026. Відповідно до зазначеного договору відповідач взяв на себе обов`язок із погашення суми боргу щомісячно у сумі 2800,38 грн.

Відповідно до положення «Права та обов`язки сторін» наведеного вище договору реструктуризації боргу від 12.06.2024 року, підприємство має право в односторонньому порядку відмовитися від договору в повному обсязі у разі несплати споживачем протягом двох місяців суми реструктуризованої заборгованості та поточних платежів в повному обсязі; звернутися до суду щодо стягнення заборгованості за послуги теплопостачання у разі несплати споживачем протягом двох місяців суми рестуктуризованої заборгованості та поточних платежів в повному обсязі.

Договір може бути розірваним при відмові підприємства в односторонньому порядку від договору у разі несплати споживачем протягом двох місяців суми реструктуризованої заборгованості та поточних платежів у повному обсязі (п. 9 Договору).

У позові та наданих до суду письмових поясненнях представник позивача вказував, що оскільки відповідач умов договору не виконував, на підставі п.9 Договору, позивач розірвав його в односторонньому порядку.

Жодних доказів на дотримання умов договору, укладеного щодо реструктуризації заборгованості за послуги теплопостачання відповідачем не надано.

З огляду на наведене, враховуючи недотримання відповідачем умов зазначеного договору реструктуризації, суд приходить до висновку що у позивача винило право на звернення до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання за період, зазначений у позовній заяві, починаючи з 01.12.2016 року.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"(зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

Тобто, Закон установлює, що: "під час дії карантину, строки, визначені статтею 257 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину".

З цього слідує, що у разі закінчення процесуального строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» 540-IX від 30 березня 2020 року розділ "Прикінцеві та перехідні положення "Цивільного кодексу України доповнено, зокрема п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362, 559,681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав законної сили з 02 квітня 2020 року.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню.

Крім того, пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України»«Про введення воєнного стану в Україні».

На даний час строк дії воєнного стану в України продовжено.

З огляду на викладене, на час дії встановленого карантину та воєнного стану, позовна давність щодо вимог про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01.04.2017 року по 30.04.2025, в силу пунктів 12,19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України на момент подання позову не спливла.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості у сумі 80323,45 грн., з яких: 78903,13 грн. за послуги постачання теплової енергії за період з 01.12.2016 року по 30.04.2025 року; 908,88 грн. за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.07.2022 по 30.04.2025 року; 511,44 грн. за послуги з технологічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.05.2024 року по 30.04.2025 року.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 ЦПК України).

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що КП «Харківські теплові мережі», звертаючись до суду із позовом, сплатило 2422,40 грн. судового збору.

Враховуючи, що позовну заяву задоволено, за рахунок відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 206, 247, 258-259, 268, 280-282 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги -задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.12.2016 року по 30.04.2025 року загалом у сумі 80323 грн. 45 коп. ( вісімдесят тисяч триста двадцять три грн. сорок п`ять коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422 грн. 40 коп. (дві тисячі чотириста двадцять дві грн. сорок коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», р/р НОМЕР_1 в ФХОУ ОАО «Державний ощадний банк України», , юридична адреса: 61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11.

Представник позивача Редька Сергій Іванович, довіреність № 01-40/9514/108 від 05.09.2023, адреса листування 61091, м. Харків, вул. Каденюка, 11/1.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 15.09.2025 року.

Головуючий суддя -