ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6277/24 Номер провадження 22-ц/814/2675/25Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Карпушина Г. Л., Панченка О. О.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Браташа Юрія Павловича

на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 квітня 2025 року, постановлену в місті Кременчуці під головуванням судді Нестеренка С. Г.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 квітня 2025 року закрито провадження у цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України - у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Не погодившись з даною ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Браташ Ю. П. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість ухвали, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду, який самостійно уповноважений встановлювати наявність/відсутність спору між сторонами справи. Крім того, суд може не погодитися із таким висновком.

Відтак висновок суду першої інстанції про відсутність фактів оспорення сторонами справи висновку органу опіки та піклування вказує на відсутність предмету спору є помилковим, оскільки саме звернення особи до суду з позовом про визначення місця проживання дитини свідчить про наявність спору між сторонами.

Вважає, що висновки суду фактично вказують на необхідність оспорення висновку органу опіки та піклування, що суперечить принципу процесуальної економії та призводить до штучного ускладення та затягування розгляду справи, дублювання процесуальних дій і покладає на сторону додаткове процесуальне навантаження без правових підстав.

Вказує, що в матеріалах справи наявні достатні докази на підтвердження існування між сторонами невирішеного та неврегульованого питання про місце проживання дитини, відтак наявність спору з даного питання.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (пункт 4 частини першої статті 379 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ними 16 серпня 2003 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Херсонського обласного управління юстиції, актовий запис № 574 (а. с. 2-4, т. 1).

12 липня 2024 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому просила суд під час розірвання шлюбу ухвалити рішення про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею (а. с. 34-40, т. 1).

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 липня 2024 року об`єднано вказані позови в одне провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження (а. с. 59, т. 1).

У судовому засіданні 07 квітня 2025 року представник позивача - відповідача (за зустрічним позовом) ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заявила клопотання про закриття провадження у цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини у зв`язку з тим, що відсутній предмет спору, мотивуючи тим, що станом на час розгляду справи сторони проживають в одному житловому приміщенні, малолітній син сторін перебуває на утриманні як батька, так і матері, орган опіки та піклування не надав висновок про доцільність визначення місця проживання сина з одним із батьків.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з факту постійного безперешкодного тривалого проживання сина сторін у справі разом з батьками в одному житловому приміщенні, перебування дитини на утриманні батьків, відсутності фактів оспорення сторонами у справі та їх представниками висновку органу опіки та піклування, а тому дійшов висновку про відсутність предмету спору як на час пред`явлення позову, так і на час розгляду справи в частині вимог про визначення місця проживання дитини.

Такий висновок суду є помилковим та не ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права, тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, не може залишатися у силі та підлягає скасуванню.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Верховний Суд неодноразово давав тлумачення поняттю «юридичного спору» та відсутності предмета спору у контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, зазначивши, зокрема, у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/847/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, правові висновки яких конкретизовано постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, що відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилось неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилось неврегульованих питань.

У частині першій, другій статті 24 Конституції України зазначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) від 25 грудня 1997 року № 9-зп/1997) зазначено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Відповідно до положення частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Аналіз цього положення у взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої статті 55 Конституції України дає підстави дійти висновку, що судам підвідомчі будь-які звернення фізичної особи щодо захисту своїх прав і свобод. Тому суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушено чи порушуються, або створено чи створюються перешкоди для їх реалізації, або має місце інше ущемлення прав і свобод (абзац шостий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п`ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційним зверненням громадян ОСОБА_7 і ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 ЦПК України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001).

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права (абзац сьомий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012).

Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), узявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І).

Пунктом 1 статті 6 розділу І Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У справі, що переглядається апеляційним судом, наявний у зустрічній позовній заяві предмет спору - визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з одним із батьків, не припинив своє існування, оскільки це питання не було врегульовано між сторонами у позасудовому порядку, а позивач наполягає на вирішенні спору судом, тому суд не може відмовити у розгляді цієї справи по суті заявлених вимог незалежно від обґрунтованості позову.

Висновок органу опіки та піклування, який відповідно до вимог частин четвертої-шостої статті 19 СК України є обов`язковим при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини, не є визначальним для суду.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, тому при вирішенні спору щодо місця проживання дитини окремому оскарженню такий висновок не підлягає.

Таким чином, прийнята судом першої інстанції ухвала про закриття провадження у справі є безпідставною та не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а отже право позивача на доступ до правосуддя, проголошене статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції, було порушено.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Браташа Юрія Павловича задовольнити.

Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 квітня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

О. О. Панченко