Справа № 2-4114/2010 Головуючий у 1 інстанції Боровков Д. О.
Провадження № 22-ц/811/3534/24 Доповідач в 2-й інстанції Приколота Т. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м.Львів

Справа № 2-4114/2010

Провадження № 22-ц/811/3534/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.Я.

з участю: представника прокуратури Мацюри Р.Р.,

представника позивача Оприск Л.Є.,

третьої особи ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 17 грудня 2010року у складі судді Боровкова Д.О. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб: Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні адміністративно-виробничими приміщеннями та визнання права власності,-

встановив:

29 жовтня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб: Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про усунення перешкод у користуванні адміністративно-виробничими приміщеннями та визнання права власності. Просив зобов`язати відповідачів усунути йому перешкоди у користуванні павільйоном на АДРЕСА_1 загальною площею 75,3 кв.м та визнати за ним право власності на зазначений павільйон. В обґрунтування позову посилався на те, що на АДРЕСА_1 ним (позивачем) встановлений павільйон. Відповідачі ніколи не приймали участі у встановленні цього павільйону. Приміщення павільйону складається з бару, кухні, господарського приміщення, санвузла. 25 січня 2002 року за № 62808 укладено договір про постачання електричної енергії та надання доступу до місцевої електромережі. Рішенням Львівської міської ради від 16 грудня 2004 року йому ( ОСОБА_2 ) погоджено місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,0176 га у межах червоних ліній на АДРЕСА_1 в оренду терміном на 5 років для обслуговування павільйону з літнім майданчиком. 8 грудня 2006 року ЛМКП «Львівводоканал» видало йому (позивачу) технічні умови на водопостачання та водовідведення щодо кіоска на АДРЕСА_1 . 28 жовтня 2009 року між ним ( ОСОБА_2 ) та Львівською міською радою укладений договір оренди землі, згідно якого йому передана в оренду земельна ділянка у м. Львові за зазначеною адресою загальною площею 0,0176 га строком до 9 липня 2014 року. Такий договір зареєстрований у Львівській міській раді 28 жовтня 2009 року за №Ш-1710, про що в книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис, та зареєстрований у Львівському міському відділі Львівської регіональної філії центру державного земельного кадастру. Просив позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2010 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні павільйоном на АДРЕСА_1 загальною площею 75,3 кв.м; визнано право власності ОСОБА_2 на зазначений павільйон.

19 листопада 2024 року Галицька окружна прокуратура м. Львова подала апеляційну скаргу на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 грудня 2010 року в інтересах Львівської міської ради.

Автор апеляційної скарги вважає рішення незаконним і необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що ухвалою Львівської міської ради від 16 грудня 2004 року №1948 «Про погодження приватному підприємцю ОСОБА_2 місця розташування та надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 » позивачу погоджено місце розташування земельної ділянки та дозволено виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,0176 га у межах червоних ліній на АДРЕСА_1 в оренду терміном на 5 років для обслуговування тимчасового павільйону з літнім майданчиком. 28 жовтня 2009 року між Львівською міською радою та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди, згідно якого орендар отримав у строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0058 (в межах червоних ліній без права капітального будівництва) для обслуговування збірно-розбірного тимчасового павільйону з літнім майданчиком. У договорі оренди зазначено, що на земельній ділянці знаходиться металева споруда. Договір укладений на 5 років строком до 9 липня 2014 року. Згідно експертного висновку ПП «ГАБР-Л», споруда, власником якої є ФОП ОСОБА_2 , знаходиться за межами червоних ліній вулиць за адресою: АДРЕСА_1 та складається з службового приміщення (32,7 кв.м), залу кафе (41,3 кв.м), санвузла (1,6 кв.м). У даному висновку вказано про заборону будівництва капітальних споруд та висадку багаторічних насаджень у межах червоних ліній. Відомості, зазначені у висновку щодо характеристик об`єкта, його розташування за межами червоних ліній вулиць суперечить положенням укладеного договору оренди землі від 28 жовтня 2009 року. Згідно виданого позивачу дозволу Шевченківською районною адміністрацією №179 від 10 лютого 2006 року на розміщення малої архітектурної форми площа павільйону становить 18 кв.м. Стверджує, що в матеріалах справи відсутні будь-які дозвільні документи, які б надавали право ОСОБА_2 виконувати будівельні роботи по будівництву об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівлі площею 75,3 кв.м. З договору оренди землі та дозволу №179 на розміщення малої архітектурної форми вбачається, що такі видавались для розміщення тимчасового павільйону площею 18 кв.м, а не капітальної споруди. Вищевказані обставини свідчать про здійснення позивачем самочинного будівництва нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 в межах червоних ліній вулиці на земельній ділянці комунальної власності, за відсутності належним чином отриманих вихідних даних на проектування та будівництво такого об`єкта, без отримання дозвільних документів на право виконання будівельних робіт, без здачі збудованого об`єкта до експлуатації. Вважає, що суд першої інстанції, визнаючи за позивачем право власності на спірне майно, не з`ясував статусу цього майна, не встановив, чи відноситься спірне майно до категорії нерухомого майна, не взяв до уваги, що такий об`єкт є малою архітектурною формою (тимчасовою спорудою), право власності на яку не може бути визнано на підставі ст. 376 ЦК України. В період з 2005 по 2011 роки правовідносини щодо самочинного будівництва та можливість його узаконення регулювались Положенням про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові від 18 листопада 2005 року, з 2011 по 2019 роки - Положенням про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затвердженим рішенням Виконкому № 835 від 9 вересня 2011 року. В матеріалах справи відсутні докази того, що спірний об`єкт є нерухомим майном і позивач звертався у встановленому законом порядку до відповідних органів з метою узаконення самочинного будівництва. Вказує, що предметом спору є зобов`язання відповідачів не чинити позивачу перешкоди у користуванні павільйоном та визнання права власності за ОСОБА_2 на такий. У позовній заяві відстуні відомості про перешкоди, які зазнає позивач зі сторони відповідачів під час користування спірним павільйоном. Приймаючи оскаржуване рішення, суд замінив собою органи державної влади, що уповноважені на прийняття до експлуатації збудованих об`єктів та здійснення оформлення права власності на нерухоме майно, і визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне, без прийняття об`єкта до експлуатації. Зазначає, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Позивачем не надано суду доказів, які підтверджують набуття ним у законний спосіб права власності на спірний об`єкт та доказів втрати документів, які б засвідчували його право власності на такий об`єкт. Судом першої інстанції не встановлено, що такі документи на момент розгляду спору видавалися та право власності на вказаний об`єкт в установленому законодавством порядку реєструвалось за позивачем.

18 квітня 2025 року представник позивача ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, а 23 квітня 2025 року - заяву про закриття апеляційного провадження з підстав пропуску прокуратурою преклюзивного строку на апеляційне оскарження та з інших підстав.

Ухвалою апеляційного суду від 22 травня 2025 року до участі у якості третьої особи залучено ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заяви про закриття апеляційного провадження, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження належить закрити.

Згідно із ст.ст.10-13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; відповідно до Конституції, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; практики ЄСПЛ та Верховного Суду. При розгляді справи суд керується принципом верховенства права.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

У пункті 1 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Право на апеляційне оскарження судового рішення залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 352 ЦПК України правом на апеляційне оскарження судового рішення наділені особи, що поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судовим рішенням вирішено питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки.

Статтею 354 ЦПК України передбачено загальний строк апеляційного оскарження судових рішень, а також, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених у ній випадках, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Цей строк є преклюзивним (присічним). Він є спеціальним та імперативним обмеженням, покликаним захистити принцип юридичної визначеності, остаточності судових рішень та недопущення процесуального зловживання. Встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 3 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії»).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право справедливий суд. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пономарьов проти України» зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження.

Європейський суд з прав людини зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів («Дія 97» проти України»).

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього кодексу.

Відповідно до приписів щодо поновлення строку на апеляційне оскарження, які викладені у частині третій статті 297 ЦПК України (у чинній до 15 грудня 2017 року редакції) незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення. Тобто, було встановлено преклюзивний строк, зі спливом якого апеляційна скарга не може бути подана з метою дотримання принципу правової визначеності, зокрема стосовно незмінюваності судових рішень і неможливості їх фактичного перегляду упродовж невизначеного часу. Зазначена норма була чинною до 15 грудня 2017 року - дати, з якої набрав чинності ЦПК України у редакції Закону України №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 травня 2020 року вказав, що сплив на час подання апеляційної скарги передбаченого абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, строку на апеляційне оскарження судового рішення унеможливлює його поновлення (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у справі № 2-0-192/2008, від 9 вересня 2020 року у справі № 2-0-72/08, а також Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 2-2761/09).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 квітня 2020 року зазначив про помилковість висновку апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття провадження у справі. Зазначив, що на момент набрання законної сили рішенням суду першої інстанції ЦПК України у редакції Закону України № 4176-VI в абзаці третьому частини третьої статті 297 передбачав присічний строк для органу місцевого самоврядування на апеляційне оскарження.

У справі № 2-0-192/2008 апеляційний суд поновив строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 18 грудня 2008 року про встановлення факту володіння та визнання права власності на нежитлове приміщення і відкрив провадження у справі за поданою 21 грудня 2017 року апеляційною скаргою міськради, яка не була залученою до участі у справі. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 червня 2020 року вказав, що на міськраду поширюється присічний річний строк для поновлення пропущеного строку для подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, визначений абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України. Зазначив, що ЦПК України у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги, не передбачає такої підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження, яка була передбачена в абзаці третьому статті 297 ЦПК України у редакції Закону № 4176-VI. Проте, оскільки право міськради на апеляційне оскарження припинилося після спливу одного року з моменту оголошення оскарженого рішення суду першої інстанції, то подальша зміна процесуального закону не відновлює таке право.

Встановлено, що 24 жовтня 2024 року в Залізничному районному суді м.Львова зареєстровано заяву Галицької окружної прокуратури міста Львова про ознайомлення з матеріалами цієї справи. Із вказаної заяви вбачається, що Галицькій окружній прокуратурі міста Львова стало відомо, що державним реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 грудня 2010 року (справа №2-4114 2010 р.) за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на торговий павільйон на АДРЕСА_1 загальною площею 75,3 кв.м, як на об?єкт нерухомого майна. Рішення суду відсутнє у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Заява містить відмітку про ознайомлення з матеріалами справи 5 листопада 2024 року.

Апеляційна скарга подана прокуратурою 14 листопада 2024 року, тобто більше ніж через 13 років після ухвалення оскаржуваного рішення з пропуском встановленого законом преклюзивного річного строку.

Звертаючись із клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, прокуратура посилалася на лист юридичного департаменту Львівської міської ради від 11 листопада 2024 року, згідно якого міській раді не було відомо про те, що на розгляді Залізничного районного суду м. Львова перебувала справа №2-4114. Львівська міська рада не отримувала рішення суду від 17 грудня 2010 року у цій справі.

Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва прокуратурою інтересів Львівської міської ради, в апеляційній скарзі зазначено, що з урахуванням положень Законів України «Про планування і забудову територій», «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності» Львівська міська рада наділена повноваженнями та зобов`язана здійснювати контроль за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм і правил, положень містобудівної документації при проектуванні та будівництві об`єктів, зокрема, на землях комунальної власності. Однак протягом тривалого часу ні міською радою, ні її виконавчими органами не вжито достатніх та ефективних заходів реагування на виявлені порушення закону, що призвело до прийняття Залізничним районним судом м. Львова оскаржуваного рішення, яке в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Колегія суддів виходить із того, що забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судом з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Встановлення строків звернення до суду у системному звязку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у звязку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року (справа №160/6211/21).

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року (справа № 490/9587/18) зазначено, що за частиною другою статті 358 ЦПК незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Право на апеляційне оскарження судового рішення залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 352 ЦПК України правом на апеляційне оскарження судового рішення наділені особи, що поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судовим рішенням вирішено питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно договору оренди землі від 28 жовтня 2009 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та Львівською міською радою, на земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0058 на АДРЕСА_1 знаходиться металева споруда. Ця земельна ділянка розташована в межах червоних ліній вулиці та передана орендарю для обслуговування збірно-розбірного тимчасового павільйону з літнім майданчиком.

28 жовтня 2009 року між позивачем та Львівською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 0, 0176 га (кадастровий номер :05:001:0058) на АДРЕСА_1 терміном на 5 років (до 9 липня 2014 року). Договір зареєстрований у Львівській міській раді 28 жовтня 2009 року за №Ш-1710, про що у книзі записів реєстрації договорів оренди вчинено запис.

Державним реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 грудня 2010 року (справа №2-4114 2010 р.) за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на торговий павільйон на АДРЕСА_1 загальною площею 75,3 кв.м.

Згідно договору купівлі-продажу від 10 червня 2016 року ОСОБА_7 продав описаний павільйон ОСОБА_1 .

Отже, з матеріалів справи вбачається, що Львівська міська рада вирішувала питання землекористування за адресою знаходження спірного нерухомого майна ще у 2009 році.

З листа Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради № 4-2403-2321 від 17 грудня 2018 року з приводу звернення ОСОБА_1 про надання земельної ділянки на АДРЕСА_1 вбачається, що зазначене Управління інформувало Львівську міську раду про право власності ОСОБА_1 на павільйон, набуте на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10 червня 2016 року. 28 січня 2019 року на вказаний лист Львівською міською радою надано відповідь, у якій наведено інформацію про оскаржуване рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 грудня 2010 року та його зміст; номер справи, державну реєстрацію права власності на павільйон, оренду земельної ділянки за вказаною адресою. До зазначеної відповіді долучено копію договору купівлі-продажу від 10 червня 2016 року.

Тобто, з 2009 року Львівській міській раді було відомо про землекористування за адресою спірного нерухомого майна; з 2016 року було відомо про власність на об`єкт нерухомого майна, щодо якого вчинялися цивільно-правові угоди; у 2018 році було відомо про оскаржуване рішення суду першої інстанції, яке не було оскаржене до листопада 2024 року.

Про ці обставини суду апеляційної інстанції не було відомо на час відкриття апеляційного провадження та стало відомо після відкриття такого.

Як вже зазначено раніше, одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обовязків сторін спору.

Доступність права на оскарження у звязку із пропуском встановленого строку неодноразово була предметом розгляду ЄСПЛ. У своїй практиці ЄСПЛ сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у звязку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, належить звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).

Із практики ЄСПЛ випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності дотримання вимог статті 6 Конвенції щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність (справи «Науменко проти України», «Полтораченко проти України», «Тімотієвич проти України»).

Апеляційна скарга у цій справі подана з пропуском присічного строку на судове рішення, яке набрало законної сили.

З урахуванням вимог закону, судової практики, а також з огляду на міжнародні стандарти справедливого судового розгляду, викладені в рішеннях ЄСПЛ, встановлених після відкриття апеляційного провадження обставин про поінформованість Львівської міської ради щодо спрних правовідносин та оскаржуваного рішення суду першої інстанції, належить зробити висновок, що право на апеляційне оскарження рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 грудня 2010 року припинилось зі спливом преклюзивного строку, а подальша зміна процесуального закону не означає відновлення можливості для подання апеляційної скарги.

З урахуванням наведених та встановлених обставин, колегія суддів прийшла до висновку про закриття апеляційного провадження.

Колегія суддів не аналізує інших доводів апеляційної скарги, оскільки такі стосуються вирішення спору по суті.

Керуючись: ст.ст. 258-261, 362, 367, 368, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб: Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні адміністративно-виробничими приміщеннями та визнання права власності.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 5 вересня 2025 року.

Головуючий_-_____________________Т.І.Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _________Р.В.Савуляк