Провадження № 2/686/1713/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

27 серпня 2025 рік м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Колієва С.А.

при секретарі Кучерук Н.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -

встановив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_2 таким що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити останнього із вказаного житлового будинку.

В позові зазначив, що на підставі договору дарування від 23.08.2012 року, який був укладений між ним та ОСОБА_3 , він набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Таким чином з серпня 2012 року він став одноособовим власником вказаного домоволодіння. З 2004 року у вказаному будинку окрім його батька ОСОБА_1 був зареєстрований і проживав його рідний брат ОСОБА_2 разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_4 . Зазначив, що його брат ОСОБА_2 та співмешканка останнього ОСОБА_4 постійно пиячать, ведуть аморальний та асоціальний спосіб життя, за будинком та присадибною ділянкою не доглядають, комунальні платежі не сплачують, ображають сусідів на що постійно надходять скарги. На його неодноразові звернення з проханням привести будинок до ладу, погасити заборгованість по комунальних платежах, не пиячити та вести спокійний образ життя ОСОБА_2 не реагує. Оскільки поведінка ОСОБА_2 не змінювалася він, як власник домоволодіння, самостійно зняв останнього з реєстрації місця проживання за цією адресою та вимагав останнього добровільно виселитися з будинку. На вказану вимогу ОСОБА_2 не відреагував, добровільно покинути будинок відмовляється. Зазначив, що домоволодіння АДРЕСА_1 є його особистою власністю, а відповідач ОСОБА_2 не є членом його сім`ї та проживає у цьому домоволодінні поза його волею та добровільно не бажає виселятися, чим порушує його права як власника спірного майна.

Відзив на позов відповідачем не поданий.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив його задовольнити. Зазначив, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало на праві особистої приватної власності його батькові ОСОБА_5 . Окрім батька у вказаному домоволодінні був зареєстрований проживав його старший брат ОСОБА_2 . Також у вказаному домоволодінні був зареєстрований і позивач, проте фактично він проживав за іншою адресою. 23.08.2012 року ОСОБА_5 подарував йому вказаний будинок, а також земельну ділянку, на якій цей будинок розташований та земельну ділянку, надану для ведення особистого селянського господарства. З того часу він став одноособовим власником цього домоволодіння. Після укладення договору дарування у цьому домоволодінні залишалися проживати його батько ОСОБА_5 , який проживав там до своєї смерті, та його брат ОСОБА_2 , який проживає у ньому до тепер. Зазначив, що ОСОБА_2 веде аморальний спосіб життя, пиячить, за будинком не доглядає, не сплачує комунальні платежі. На його вимоги як власника домоволодіння привести будинок до належного стану, сплачувати комунальні платежі останній не реагує. Також зазначив, що на аморальну поведінку ОСОБА_2 часто скаржаться сусіди і такі скарги пред`являються саме йому як власнику домоволодіння. З 2024 року він разом з сім`єю вирішили переселитися до вказаного будинку та робити у ньому ремонт. Проживання ОСОБА_2 перешкоджає йому, як власнику цього майна, вільно користуватися та розпоряджатися ним. При цьому дозволу на проживання ОСОБА_2 у цьому будинку він не давав та категорично проти цього заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Причини своєї неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення.

Фактичні обставини встановлені судом.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 23 серпня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А., зареєстрованим в реєстрі № 7925, та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 березня 2025 року за № 416567225. За вищевказаним договором ОСОБА_1 отримав спірне нерухоме майно у дар від батька ОСОБА_3 .

У відповідно до домової книги для прописки громадян у будинку АДРЕСА_1 був зареєстрований з 1970 року ОСОБА_3 (власник домогосподарства) та його сини ОСОБА_2 , 1964 р.н. з 1998 року та ОСОБА_1 , 1975 р.н. з 1992 року.

Згідно повідомлення з Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради ОСОБА_2 знятий з адреси реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 з 31.07.2023 року.

У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №416567516 від 06.03.2025 року за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно не зареєстроване.

16.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Начальника ВП№1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області із заявою, в якій просив вжити відповідні заходи реагування стосовно свого брата ОСОБА_2 та його співмешканки ОСОБА_4 з приводу їх незаконного проживання, не сплати комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 та скарг сусідів щодо розведення останніми антисанітарії.

На вказане звернення листом Начальника ВП №1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області від 23.10.2023 року ОСОБА_2 було повідомлено, що в ході проведеної перевірки для запобігання і попередження даних випадків в подальшому було проведено профілактичну бесіду та роз`яснено норми чинного законодавства ОСОБА_2

19.07.2024 року до ВП№1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області звернулася ОСОБА_6 (дружина ОСОБА_1 ) з приводу незаконного проживання у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та його співмешканки ОСОБА_4 , та порушення ними санітарних норм.

На вказане звернення листом Начальника ВП №1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області від 12.08.2024 року ОСОБА_7 було повідомлено, що матеріали її звернення приєднанні до висновку №4301 оскільки по даному факту вже було проведено перевірку.

Згідно характеристики, наданої комітетом самоорганізації населення мікрорайону Ружична Хмельницької міської ради №14 від 06.02.2025 року ОСОБА_2 характеризується негативно, постійно вживає алкоголь, конфліктує з сусідами, порушує громадський порядок.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 суду повідомила, що вона є донькою позивача ОСОБА_1 . Будинок АДРЕСА_1 належав її дідусю ОСОБА_3 та окрім нього у цьому будинку проживали сім`я її батька та ОСОБА_2 (старший син ОСОБА_3 та рідний брат її батька). ОСОБА_2 сильно пиячив та коли він привів до вказаного будинку свою співмешканку, її батько з сім`єю виїхали з цього будинку. Після смерті бабусі і дідуся у вказаному будинку залишився проживати ОСОБА_2 разом зі своєю співмешканкою. Вони пиячать, за будинком не доглядають та довели домоволодіння до вкрай занедбаного стану. Оскільки цей будинок належить її батькові у 2024 році вони вирішили заселитися та проживати у ньому. Між ними та ОСОБА_2 і його співмешканкою часто виникали сварки з приводу користування та утримання будинку, а також у зв`язку із тим, що останні вживають спиртні напої.

Свідок ОСОБА_9 суду повідомила, що вона живе у будинку АДРЕСА_1 та є сусідкою ОСОБА_1 . Зазначила, що у будинку АДРЕСА_1 живе ОСОБА_2 разом з співмешканкою, які ведуть аморальний спосіб життя, пиячать, виливають помиї поруч з її подвір`ям, обзивають її та її дітей, можуть справляти нужду на подвір`ї при її дітях. З цього приводу між нею та ОСОБА_2 і її співмешканкою часто виникають конфлікти та сварки.

Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У той же час положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним в демократичному суспільстві.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою.

У рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами.

Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 Житлового кодексу України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У той же час статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено

у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом

у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У справі, яка розглядається, спір виник між ОСОБА_1 , який є власником домоволодіння, та ОСОБА_2 , який є рідним братом ОСОБА_1 , з приводу користування ОСОБА_2 домоволодінням АДРЕСА_1 .

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення прав учасників справи, передбачених статтями 391, 395, 405, 406 ЦК України та статями 64, 150 та 156 ЖК України.

Правові висновки щодо вирішення подібних спорів викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 715/574/20, провадження № 61-18129св20, від 19 травня 2021 року у справі № 712/4380/20, провадження № 61-1865св21, від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19, провадження № 20214св21.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, провадження № 61-8377св22).

Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Так, з матеріалів справи встановлено, що право користування квартирою у відповідача виникло за згодою колишнього власника ОСОБА_3 ще з липня 1981 року, коли останній був зареєстрований у цьому домоволодінні як син ОСОБА_3 , що підтверджено даними домової книги. При укладенні договору дарування домоволодіння своєму сину ОСОБА_1 , знаючи про права свого брата, який зареєстрований та проживає тривалий час у спірному домоволодінні та іншого житла не має, останній не порушував питання про припинення його права на проживання та користування цим житловим будинком.

Фактично конфлікт між сторонами виник з приводу того, що проживаючи у належному позивачу будинку, відповідач ОСОБА_2 участі в утриманні цього будинку, оплати відповідних комунальних платежів не приймав, не проводив необхідні ремонтні роботи у ньому.

Разом з цим суд зазначає, що самі по собі такі факти, можуть бути підставою для пред`явлення вимог про відшкодування понесених власником житла витрат на його утримання, а не для визнання останнього таким, що втратив право на проживання у будинку та його виселення. При цьому суд звертає свою увагу на те, що з огляду на відсутність у відповідача іншого житла, виселення його із спірного житла за таких обставин, не відповідало би вимогам співрозмірності із переслідуваною законною метою (захистом права власності позивача).

Доказів наявності перешкод у володінні та користуванні спірним домоволодінням чи перешкод на вселення і проживання в ньому позивачу зі сторони відповідача матеріали справи не містять.

За таких обставин суд приходить до висновку, що поданий позов є необґрунтованим та у його задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання відома адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 08.09.2025 року.

Суддя: