КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Жовніра Григорія Богдановича, який представляє інтереси Личаківського районного суду міста Львова та за апеляційною скаргою Климчук Наталії Іванівни, яка представляє інтереси Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Личаківського районного суду міста Львова про відшкодування моральної шкоди, заподіяної органом державної влади,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, датованої 12 лютого 2021 року, просив стягнути з відповідача Держави України в особі Державної казначейської служби за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди - 1 200 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 01.04.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано звернення голові Личаківського районного суду першої інстанції м. Львова Жовніру Г.Б. щодо застосування Висновку ВССУ від 12.07.2017 року, що прописано в Законі України «Про судоустрій і статус суддів».

Голова Личаківського районного суду м. Львова Жовнір Г.Б. відмовився надавати відповідь на звернення, чим на переконання позивачів порушив вимоги Закону України «Про звернення громадян».

В подальшому, ОСОБА_1 подав позовну заяву від 21.05.2019 року до адміністративного суду, в якій просив суд визнати протиправну бездіяльність посадової особи та зобов`язати вчинити дію.

Львівським окружним адміністративним судом 27.08.2019 року винесено рішення у справі № 1.380.2019.002548, яким Голову Личаківського районного суду м. Львова зобов`язано вчинити дію Судом встановлено невиконання посадовою особою органу державної влади, а саме головою Личаківського районного суду м. Львова Жовнір Г.Б. своїх обов`язків, не виконання ст. 19 Конституції України, Закону України «Про звернення громадян».

Восьмим апеляційним адміністративним судом 26.11.2019 року винесено постанову, якою відмовлено в апеляційній скарзі голові Личаківського районного суду м. Львова. Та прийнято нову постанову, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , якою визнано протиправною бездіяльність відповідача Голову Личаківського районного суду м. Львова Жовніра Г.Б., щодо ненадання відповіді на звернення.

Постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 28.02.2020 року касаційну скаргу Голови Личаківського районного суду м. Львова - Жовніра Г.Б. залишено без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року, в частині залишеній без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 року, та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 року у справі № 1.380.2019.002548 залишено без змін.

З 26 січня 2021 року позивач перебував у невизначеності, оскільки він не отримав після розгляду суддею Личаківського районного суду м. Львова Жовніром Г. Б. його скарги у судовому провадженні № 463/587/21 на протиправні дії і бездіяльність слідчого і прокурора у кримінальному провадженні копію резолютивної частини судового рішення від 26 січня 2021 року. Суддя проголосив резолютивну частину судового рішення та призначив проголошення повного тексту 29 січня 2021 року, але не направлено в Єдиний державний реєстр судових рішень. З 27 січня 2021 року суддя Жовнір Г.Б. перебував на лікарняному, а строк подачі апеляційної скарги закінчувався 31 січня 2021 року. Львівським апеляційним судом порушено строки на розгляд апеляційної скаргу у зв`язку із відсутністю повного тексту судового рішення з поважних причин, а також не відкрито апеляційне провадження у зв`язку із відсутністю резолютивної частини судового рішення у тому числі в реєстрі. Як голова суду, суддя Жовнір Г.Б. несе відповідальність за технічне забезпечення суду, контроль за дотриманням вимог щодо внесення даних в реєстр судових рішень та інші адміністративні функції, прописані в Законі України «Про судоустрій та статус суддів». Невизначеність спричинила позивачеві повторну моральну шкоду, завдавши шкоди здоров`ю, загрозу життю від системного відвідування суду, з метою з`ясувати з яких підстав відсутній короткий текст рішення у реєстрі судових рішень, невизначеність у розгляді апеляційної скарги, що є приниженням його людської гідності та втрати можливостей.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна через Державну казначейську службу за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди - 5 000 грн.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, 21 травня 2025 року Климчук Н.І., яка представляє інтереси Державної казначейської служби України, подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції послався на постанови Великої Палати Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цсІ9) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71) та дійшов до висновку, що відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу бездіяльністю суду, має бути здійснено за рахунок Держави Україна, яку у цій справі представляв компетентний орган - Личаківський районний суд м, Львова.

Представник апелянта вказує, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються. Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Таким чином представник апелянта вважає, що суд першої інстанції вирішуючи питання щодо органу та способу відшкодування моральної шкоди, помилково дійшов до висновку щодо «стягнення через Державну казначейську службу за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку», оскільки Казначейство є органом виконання судового рішення про стягнення коштів з Державного бюджету України.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, зазначала, що для настання відповідальності за створення перешкод у доступі до ефективного юридичного захисту обов`язковою умовою є визнання наведених рішень незаконними та їх подальше скасування, а також визнання дій або бездіяльності таких органів (посадових осіб) протиправними.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив всі обставини що мають значення для вирішення справи та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії судді Личаківського районного суду м. Львова Жовніра Г.Б, були визнані незаконними.

Вважає посилання суду першої інстанції на норми статей 1173, 1174 ЦК України також є необгрунтованими, а рішення про стягнення моральної шкоди з Держави Україна через Державну казначейську службу за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку є помилковим.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, 27 травня 2025 року Жовнір Г.Б., який представляє інтереси Личаківського районного суду міста Львова, подав до Київського апеляційного суду через підсистему ЄСІТС - «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що дійсно, оголошення повного тексту ухвали у кримінальному провадженні №463/587/21 у визначений час 29.01.2021 не відбулося, оскільки слідчий суддя Жовнір Г.Б., у провадженні якого перебувало вказане кримінальне провадження, захворів та з 27.01.2021 по 10.02.2021 включно не здійснював правосуддя у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю.

У відповідності до положень ст. 15 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» тимчасова втрата працездатності суддею є істотною обставиною, яка виникає поза волею та бажанням судді, перешкоджає судді здійснювати правосуддя, в тому числі ухвалення, проголошення та внесення до ЄДРСР судових рішень.

А тому, не проголошення слідчим суддею Личаківського районного суду м. Львова у визначений час 29.01.2021 повного тексту судового рішення з об`єктивних причин, що не залежали від його волі, не можуть визнаватися обставинами вчинення неправомірними дій державним органом, зокрема Личаківським районним судом м. Львова.

При цьому, учасника розгляду кримінального провадження було повідомлено керівником апарату Личаківського районного суду м. Львова про вказані обставини, а на наступний день після припинення дії листка непрацездатності, 11.02.2021 року слідчим суддею Жовніром Г.Б. було оголошено повний текст ухвали від 26.01.2021 року та невідкладно внесено до Реєстру судових рішень.

Крім цього, у відповідності до ч.3 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту.

Відтак, невнесення у день ухвалення резолютивної частини ухвали до Реєстру судових рішень не може свідчити про порушення слідчим суддею положення закону, щодо своєчасності опублікування судових рішень, і цієї норми Закону слідчим суддею дотримано, шляхом надіслання відповідного судового рішення до Реєстру 11.02.2021, у перший день після припинення тимчасової непрацездатності.

Вказаних обставин Печерський районний суд м. Києва не врахував, зробив хибні висновки про протиправність дій Личаківського районного суду м. Львова, а тому, на переконання апелянта, з цих підстав рішення суду є незаконним та необгрунтованим.

Більш того, Печерським районним судом м. Києва не враховано, що учасник кримінального провадження ОСОБА_1 був ознайомленим із судовим рішенням у кримінальному провадженні №463/587/21, скористався правом на апеляційне оскарження за результатами якого ухвала слідчого судді залишена без змін, і обставин несвоєчасності вручення йому судового рішення у кримінальному провадженні апеляційним судом не встановлено.

Також апелянт наголошував на необґрунтованість та незаконність висновків Печерського районного суду м. Києва, щодо заподіяння шкоди позивачу діями Личаківського районного суду м. Львова, внаслідок порушення його права на ефективний юридичний захист.

Вказані обставини не знайшли свого підтвердження та доведення належними і допустимими доказами в судовому засіданні. Більш того, в рішенні суду взагалі відсутні обґрунтування обставин заподіяння позивачу шкоди, її розміру, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, яка могла бути заподіяна позивачу.

Суд першої інстанції жодним чином не проаналізував дії Личаківського районного суду м. Львова з позиції їх законності, в сукупності із наслідками, які наступили для позивача внаслідок відтермінування отримання ним судового рішення та неможливості його отримання з поважних причин 29.01.2021 року.

Судом першої інстанції не взято до уваги обставин, що керівником апарату Личаківського районного суду м. Львова повідомлено ОСОБА_1 про об`єктивну неможливість вручення йому судового рішення у визначену дату, після усунення таких обставин право ОСОБА_1 на ознайомлення із судовим рішенням негайно було забезпечене, як і право на апеляційне оскарження судового рішення.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема залучаючи ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2024 року до справи в якості співвідповідача, водночас на адресу суду не надходило ні первісного позову, ні уточненої позовної заяви, як і жодних додатків. При цьому, жодних вимог безпосередньо до Личаківського районного суду не заявлено.

05 червня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшли пояснення від позивача ОСОБА_1 (а.с. 81 том 2).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги відповідачів не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання, які полягали у зміні нормального життєвого ритму у зв`язку з необхідністю неодноразово звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих законом, що підтверджується листом керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова й ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2021 року.

Визнаючи доведеними підстави позову та стягуючи моральну шкоду на користь ОСОБА_1 , суд визнає факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача, а саме невручення після розгляду справи копії судового рішення (резолютивної частини) та відсутність ухвали слідчого судді в ЄДРСР, внаслідок чого було завдано шкоду у виді неотримання ефективного юридичного захисту.

Визначаючи розмір моральної шкоди, відшкодування якої підлягає на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з характеру та тривалості завданої шкоди, глибини душевних страждань позивача та стану здоров`я, переживань, час, витрачений на захист своїх прав, вимог розумності та справедливості, а також розміри присудження компенсації у подібних справах

Суд першої інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню частково, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди до 5 000, 00 грн.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся із скаргою до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова (судове провадження № 463/587/21) про скасування постанови слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, Гордона Е.С. про закриття кримінального провадження від 23 грудня 2020 року внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021 від 22 грудня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення. передбаченого частиною третьою ст. 382 КК України.

26 січня 2021 року ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова Жовніра Г. Б. у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 58-59 том 1).

29 січня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова Жовніра Г. Б. у судовому провадженні № 463/587/21 від 26 січня 2021 року (а. с. 52-56 том 1).

05 лютого 2021 року керівник апарату Личаківського районного суду м. Львова надав відповідь ОСОБА_1 , що суддя Жовнір Г. Б. з 27 січня 2021 року у зв`язку із хворобою перебуває на листку непрацездатності (а. с. 57 том 1).

Повний текст ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова складено та підписано в Єдиний державний реєстр судових рішень 11 лютого 2021 року (а.с. 58-59 том 1).

19 лютого 2021 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 про скасування постанови слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Гордона Е.С. від 23 грудня 2020 року про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021 від 22 грудня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення. передбаченого частиною третьою ст. 382 КК України - без зміни (номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 95057882).

Також встановлено, що Львівським окружним адміністративним судом 27.08.2019 року винесено рішення у справі 1.380.2019.002548, яким Голову Личаківського районного суду м. Львова зобов`язано вчинити дію (а.с. 9-11 том 1).

Восьмим апеляційним адміністративним судом 26.11.2019 року, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Голови Личаківського районного суду м. Львова винесено постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволення, апеляційну скаргу Голови Личаківського районного суду м. Львова залишено без задоволення. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року у справі № 1.380.2019.002548 скасовано в частині відмови визнання протиправною бездіяльність відповідача Голови Личаківського районного суду м. Львова - Жовніра Г.Б. щодо ненадання відповіді на звернення від 01.04.2019 року. Прийнято нову постанову якою визнано протиправною бездіяльність відповідача Голови Личаківського районного суду м. Львова - Жовніра Г.Б. щодо ненадання відповіді на звернення від 01.04.2019 року. В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року залишено без змін (а.с.20-24 том 1).

Постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 28.02.2020 року касаційну скаргу Голови Личаківського районного суду м. Львова - Жовніра Г.Б. залишено без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року, в частині залишеній без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 року, та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 року у справі № 1.380.2019.002548 залишено без змін (а.с. 31-41 том 1).

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно з частиною 1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною 1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права та встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку з неврученням після розгляду справи копії судового рішення (резолютивної частини) та відсутність ухвали слідчого судді в ЄДРСР, позивачу ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду у виді неотримання ефективного юридичного захисту.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що у справі № 1.380.2019.002548 за наслідками розгляду справи постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 року, яку було залишено в силі Верховним Судом, визнано протиправною бездіяльність відповідача Голови Личаківського районного суду м. Львова - Жовніра Г.Б. щодо ненадання відповіді на звернення від 01.04.2019 року.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі дії відповідача безумовно негативно вплинули на психічний стан позивача та призвели до його душевних страждань протягом тривалого періоду часу, а тому законно та обґрунтовано присудив у користь позивачів моральну шкоду у розмірі 5000 грн, яка підлягає відшкодуванню за рахунок держави, з розміром якої позивач погодився, оскільки не оскаржували рішення в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що Державна казначейська служби України є неналежним відповідачем, оскільки не уповноважена відповідати за заподіяну позивачу шкоду, суд апеляційної інстанції відхиляє. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави є держава Україна, а тому вона є відповідачем у справі. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Відповідно до п.п.3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215 казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Судом першої інстанції правильно зазначено про стягнення відшкодування з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно зазначив, що кошти на відшкодування моральної шкоди підлягають стягненню з держави Україна через Державну казначейську службу України, оскільки вона є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів , зокрема здійснює безспірне списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що суд першої інстанції не встановив всі обставини, що мають значення для вирішення справи та дійшов помилкового висновку про наявність підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки наразі не існує жодного судового рішення, яким би дії судді Личаківського районного суду м. Львова Жовніра Г.Б. були визнанні незаконними, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки під час розгляду справи встановлено заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з бездіяльністю суду, яка встановлена рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 року.

Доводи апеляційної скарги Личаківського районного суду м. Львова про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що керівником апарату Личаківського районного суду м. Львова повідомлено ОСОБА_1 про об`єктивну неможливість вручення йому судового рішення у визначену дату, після усунення таких обставин право ОСОБА_1 на ознайомлення з судовим рішенням негайно було забезпечене, як і право на апеляційне оскарження судового рішення, а тому відсутні підстави вважати що позивачу завдано моральну шкоду, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки як зазначено в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог, позивачу було заподіяно моральну шкоду не тільки в 2021 року, а й в 2019 році, обставини якої встановлено рішенням суду першої інстанції.

Встановивши обставини, які не потребують доказуванню за 2019 рік, суд правильно визначився з розміром заподіяння моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги Личаківського районного суду м. Львова про те, що в оскаржуваному судовому рішенні відсутні обгрунтування обставин розміру моральної шкоди, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції вирішуючи даний спір врахував обставини справи, а також висновки ЄСПЛ з питань відшкодування моральної шкоди.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне врахувати правові висновки, які викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, в якій зокрема вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Суд апеляційної інстанції вважає, що компенсація у розмірі 5 000 грн є достатньою для розумного задоволення потреб позивача, і не призводить до її безпідставного збагачення, враховуючи обсяг та характер душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку із протиправними діями щодо себе.

Наведені доводи апеляційної скарги Личаківського районного суду м. Львова про те, що суд першої інстанції порушені норми процесуального права, не слугують підставою для скасування рішення суду першої інстанції по суті.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що немайнові права позивача не були порушені відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Жовніра Григорія Богдановича, який представляє інтереси Личаківського районного суду міста Львова залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Климчук Наталії Іванівни, яка представляє інтереси Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «08» вересня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко