справа № 358/402/22 головуючий у суді І інстанції Тітов М.Б.
провадження № 22-ц/824/7059/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року та додаткове рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Тітова М.Б., у м. Богуславі, у справі за позовом ОСОБА_1 до Богуславської державної нотаріальної контори, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) та визнання право власності на земельну частку (пай), -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та просив скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), яке видане ОСОБА_2 та визнати право ОСОБА_1 на земельну частку (пай), як першочергового спадкоємця згідно з ст. 1261 ЦК України і непрацездатної особи (згідно зі ст. 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Богуславською державною нотаріальною конторою 03 жовтня 2000 року було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на земельну частку (пай) КСП «Медвинське» в с. Медвин, Богуславського району, Київської області, яка належала спадкодавцю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з порушенням норм ЦК України, оскільки свідоцтво про право власності на земельну частку (пай) ОСОБА_2 було видано після пропуску строку для прийняття спадщини, встановленого ст.1270 ЦК України. Відповідно такі дії нотаріальної контори порушують його (позивача) право на спадщину, як спадкоємця першої черги (сина спадкодавця), який не відмовився від прийняття спадщини, та у відповідності до вимог ст. 535 ЦК України в редакції 1963 року має право на обов`язкову частку у спадщині.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане державним нотаріусом Богуславської державної нотаріальної контори 03 жовтня 2000 року на ім`я ОСОБА_2 на право на земельну частку (пай) КСП «Медвинське» с. Медвин, Богуславського району, що належало померлій ОСОБА_3 на підставі сертифікату серії КВ №0248147, виданого в липні 1997 року Богуславською райдержадміністрацією.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить визнати його право на земельну частку (пай), як першочергового спадкоємця згідно з ст. 1261 ЦК України і непрацездатної особи (згідно зі ст. 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилається на аналогічні обставини викладенні ним у позовній заяві та зазначає, що судом першої інстанції не було вирішено його головної вимоги про визнання права на земельну частку (пай), як першочергового спадкоємця.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Богуславської державної нотаріальної контори, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) повернуто до Богуславського районного суду Київської області для усунення недоліків протягом тридцяти днів з дня надходження справи до суду першої інстанції.

Додатковим рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволені позовної вимоги про визнання права ОСОБА_1 на земельну частку (пай), як першочергового спадкоємця згідно з ст. 1261 ЦК України і непрацездатної особи (згідно зі ст. 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року).

Не погоджуючись з додатковим рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу у якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, не правильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року та додаткове рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким визнати його право на земельну частку (пай), згідно із ст. 1261 ЦК України і ст. 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року, скасувати свідоцтво, яке видано Богуславською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 і поновити строк для прийняття спадщини.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , вказує, що рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року його позов було задоволено та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане державним нотаріусом Богуславської державної нотаріальної контори 03 жовтня 2000 року на ім`я ОСОБА_2 на право на земельну частку (пай), а додатковим рішенням Богуславський районний суд Київської області від 16 червня 2025 року відмовив у задоволенні його позову, отже не зрозуміло на підставі яких мотивів або причин Богуславський районний суд Київської області переглянув рішення від 16 грудня 2024 року і відмовив в задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу на рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року залишити без задоволення, апеляційну скаргу на додаткове рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з вимог апеляційної скарги рішення суду в частині вирішення позовної вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай),сторонами не оскаржується, а відтак, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Медвинською сільською радою Богуславського району Київської області 20 серпня 1999 року.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 09 липня 1999 року секретарем виконавчого комітету Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області, реєстровий номер 59, згідно якого все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі те, на що вона буде мати за законом і що їй буде належати на день її смерті, заповіла ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, у тому числі, на право на земельну частку (пай) КСП «Медвинське» в с. Медвин Богуславського району Київської області, що належало померлій на підставі сертифікату серії НОМЕР_2 , виданого в липні 1997 року Богуславською райдержадміністрацією.

03 жовтня 2000 року спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 подав до Богуславської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, в якій зазначив « ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка проживала в с. Медвин Богуславського району, яка зробила на моє ім`я заповіт, посвідчений Медвинською сільською радою 09 липня 1999 року за реєстром №59. На день її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з права на земельну частку (пай) КСП «Медвинське» в с. Медвин Богуславського району. Спадкове майно я прийняв і прошу видати мені свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадкоємців, передбачених ст. 535 Цивільного кодексу України, а саме живого чоловіка немає. Первинні документи додаються.»

Також в цій заяві державним нотаріусом зазначено, що особу ОСОБА_2 1962 року народження встановлено по паспорту НОМЕР_3 , виданого ВВС Рудничного р/ну м. Прокропєвка, Кемеровської області, 01.12.1995 року, справжність підпису заявника перевірено. Прийняття спадщини - права на земельну частку, перевірено по пред`явленню спадкоємцем сертифікату на ім`я спадкодавця.

03 жовтня 2000 року державним нотаріусом Богуславської державної нотаріальної контори Полковніковою Т.А. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 на право на земельну частку (пай) КСП «Медвинське» с. Медвин Богуславського району, що належало померлій ОСОБА_3 на підставі сертифікату серії НОМЕР_2 , виданого в липні 1997 року Богуславською райдержадміністрацією.

Позивач ОСОБА_1 , 1935 року народження, є сином ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією рішення Богуславського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року про встановлення факту родинних відносин, та на час смерті спадкодавця мав вік 64 роки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що із матеріалів спадкової справи №567/2000 вбачається, що спадкоємець ОСОБА_2 діяв недобросовісно та приховав від державного нотаріуса інформацію про наявність у спадкодавця ОСОБА_3 непрацездатного сина ОСОБА_1 , що потягло за собою незаконну видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 , а тому суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог, оскільки встановлено, що на момент смерті ОСОБА_3 (час відкриття спадщини) позивач ОСОБА_1 досягнув пенсійного віку та був пенсіонером відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», отже, в силу положень статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» вважався непрацездатним, тому мав право на обов`язкову частку у спадщині, передбачену статтею 535 ЦК України в редакції 1963 року.

У відповідності до вимог ст. 13, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, та на підставі доказів наявних в матеріалах справи, поданих сторонами в порядку визначеному процесуальним законом.

Разом з тим, як вбачається з рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року, позовна вимога про визнання права ОСОБА_1 на земельну частку (пай), як першочергового спадкоємця згідно з ст. 1261 ЦК України і непрацездатної особи (згідно зі ст. 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року) розглянута не була і вказаним рішенням не вирішувалась.

За приписами ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За таких обставин, вимоги апеляційної скарги на рішення суду від 16 грудня 2024 року в частині визнання його право на земельну частку (пай), як першочергового спадкоємця згідно з ст. 1261 ЦК України і непрацездатної особи не можуть бути задоволені, оскільки такі вимоги зазначеним рішення не розглядались і не вирішувались.

Ухвалюючи додаткове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволені позовної вимоги про визнання права ОСОБА_1 на земельну частку (пай), як першочергового спадкоємця згідно з ст. 1261 ЦК України і непрацездатної особи (згідно зі ст. 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року), суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не звертався до Богуславської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , що вбачається із матеріалів спадкової справи № 567/2000, не вирішив питання про звернення до суду з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (ст. 550 ЦК України в редакції 1963 року), тому для нього не існують перешкоди для оформлення права на спадщину у нотаріальному порядку.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Після державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно воно вважається таким, що офіційно визнане та підтверджене державою, згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріус як спеціальний суб`єкт в день видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно проводить державну реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав та вносить відомості про перехід права власності на ім`я спадкоємця до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 не звертався до Богуславської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування до Богуславської державної нотаріальної контори.

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами (зацікавленими особами) є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Належним відповідачем у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. Сільські, селищні ради можуть бути залучені у спорах щодо земельних ділянок, які знаходяться на території відповідної ради.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі №265/6868/16-ц (провадження №61-34234св18) вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

У постанові Верховного Суду від 15 травня 2023 року у справі №352/371/21 (провадження №61-8494св22) зроблено висновок, що: «лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Зміст і характер відносин між учасниками справи з урахуванням установлених судом першої інстанції обставин справи свідчать, що спір у справі в частині пред`явлених позовних вимог про визнання право власності на земельну частку (пай) виник зміж позивачем і ОСОБА_2 , як особою, за якою зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно.

За таких обставин, Богуславська державна нотаріальна контора є неналежним відповідачем у справі, а тому в задоволенні позовних вимог слід було відмовити з цієї підстави.

Відмовляючи в задоволенні позову в частинівизнання право власності на земельну частку (пай) суд першої інстанції по суті дійшов вірного висновку про відсутність підстав до задоволення позову в цій частині, однак виходив при цьому з невірних мотивів, допустивши невідповідність висновків суду обставинам справи, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до зміни рішення в мотивувальній частині.

Щодо вимоги позивача про поновлення строку для прийняття спадщини, апеляційний виходить з того, що вказані вимоги не були предметом розгляду суду першої інстанції, а тому відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України не підлягають перегляду судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині додаткове рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.