ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6345/25 Справа № 932/2024/23 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №932/2024/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, про визнання зняття з реєстрації місця проживання незаконним, скасування рішення органу приватизації, свідоцтва, усунення перешкод в користуванні квартирою, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Логвінова Сергія Сергійовича на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Куцевола В.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Логвінова С.С., звернулися до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_3 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання зняття з реєстрації місця проживання незаконним, скасування рішення органу приватизації, свідоцтва, усунення перешкод в користуванні квартирою.

В обґрунтування позову зазначають, що їх родині з 1957 року на підставі ордеру було виділено для проживання квартиру АДРЕСА_1 в якій вони рахуються зареєстрованими ( ОСОБА_1 з 1979 року, ОСОБА_2 з 2009 року) та проживали до 2023 року.

Зазначають, що відповідачем було набуто право власності на вказано квартиру неправомірно, оскільки він ніколи не проживав в ній та не був членом родини позивачів, останні вважали за необхідне звернутися до суду з даним позовом, при цьому зазначають, що документи, які були підставою для їх вселення викрадені у зв`язку з чим, за даним фактом, відкрито кримінальне провадження №0000075 й проводиться досудове розслідування.

У зв`язку з чим, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивачі просять суд: визнати протиправними дії Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 та реєстрації за вказаною адресою ОСОБА_3 ; зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради скасувати запис про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ; скасувати рішення органу приватизації видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради від 29 грудня 2022 року №2/46-22 про передачу квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати недійсним свідоцтво від 29 грудня 2022 року №46Б-22 про право власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , дата прийняття рішення про державну реєстрацію 03 січня 2023 року, індексний номер: 66014139, номер запису про право власності 48906982; усунути перешкоди в користуванні майном, шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 23 листопада 2021 року №1244 «Про надання дозволу на зміну умов договору найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 »; вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання зняття з реєстрації місця проживання незаконним, скасування рішення органу приватизації, свідоцтва, усунення перешкод в користуванні квартирою - залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Логвінов С.С. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказує, що в оскаржуваному судовому рішенні суд посилався на відсутність відомостей, які підтверджують, що квартира перебувала у користуванні позивачів, однак зазначене підтверджується відмітками у паспортах позивачів, довідками з демографічного реєстру та довідками про реєстрацію місця проживання.

Зазначає, що згоди на реєстрацію в зазначеній квартирі ОСОБА_3 позивачі не надавали.

Вважає, що належним доказом реєстрації фізичної особи за певною адресою є витяг з Демографічного реєстру. Наявність таких витягів підтверджує факт того, що вони були зареєстровані у спірній квартирі правомірно, інформація про їх реєстрацію була передана до Єдиного демографічного реєстру відповідно до процедури, встановленої законом.

Водночас, надана відповідачем довідка №7878 видана Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 07 грудня 2022 року вказаним критеріям не відповідає.

Однак суд першої інстанції не звернув жодної уваги на доводи позивачів, у зв`язку з чим не сприяв повному та всебічному розгляду справи.

Зазначає, що судом першої інстанції було залишено поза увагою порушення права позивачів на приватизацію, оскільки діючим законодавством передбачене право на приватизацію житла лише у тих осіб, які фактично проживають у зазначеному приміщенні.

Також посилається на те, що відповідачу на підставі ордера, було безоплатно передано у приватну власність житлове приміщення, квартира АДРЕСА_3 . Підставою видачі ордеру було рішення Бабушкінської у місті ради №421 від 15 жовтня 2010 року, проте вказане рішення не містить інформацію стосовно вищевказаного житлового приміщення. Тобто рішення №421 від 15 жовтня 2010 року було прийнято не з приводу надання ордеру на вселення ОСОБА_4 , а стосувались вирішення інших питань.

Вказує, що зазначене не знайшло свого відображення в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Вважає, що докази, зокрема довідка №7878, видана департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 07 грудня 2022 року, ордер на вселення №30 одержані відповідачем з порушенням порядку, встановленого законом, що є очевидним фактом, а тому є недопустимими і не мали братись до уваги судом першої інстанції.

Окрім цього, вказує, що суд першої інстанції відкинув всі посилання позивачів на наявність належних доказів, які підтверджують законну реєстрацію в спірній квартирі. Натомість суд взяв до уваги доводи відповідача про нібито законність його реєстрації в спірній квартирі, в той час як докази надані відповідачем не відповідають критеріям достовірності і належності.

Вказує, що в матеріалах справи містяться рахунки на оплату комунальних послуг. А саме, o/p 800-65305 від листопада 2012 року за послуги МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі», в якому зазначено, що у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровано три особи. Також рахунок № від 06 січня 2023 за послуги розподілу (доставки) газу, відповідно до якого за вказаною адресою зареєстровано 3 особи. Такі фактичні обставини не узгоджуються із поясненнями відповідача, який зазначає про те, що він був зареєстрований в квартирі один.

Також, в оскаржуваному рішенні не знайшов свого відображення той факт, що відповідно до листа від 22 лютого 2023 року №870/11-14 КП «Дніпроводоканал», особовий рахунок НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2 було відкрито на ОСОБА_1 в період до 2004 року.

Суд не надав жодної оцінки тому факту, що 15 січня 2023 року позивачі дізнались про те, що невідомі особи виносять їх речі із квартири. Так, позивачі дізнались, що 29 грудня 2022 року ОСОБА_3 приватизував спірну квартиру. За версією відповідача виходить так, що він проживав у квартирі позивачів з їх речами. Бо насправді він там не проживав жодного дня.

Зазначає, що ОСОБА_3 був зареєстрований у спірній квартирі без письмових згод інших осіб, які також були в ній зареєстровані, тобто без згоди позивачів. В той час, як встановлена законом процедура реєстрації осіб у житловому приміщенні передбачає наявність обов`язкової згоди основного квартиронаймача і всіх інших членів його родини.

Окрім цього, вважають, що надані докази дають підстави вважати, що приватизація квартири за адресою: АДРЕСА_2 ., була проведена без дотримання норм діючого законодавства.

Відповідачі порушили законне право позивачів на приватизацію квартири, в якій вони зареєстровані та проживали, оскільки отримані докази свідчать про те, що відповідач надав для приватизації квартири недостовірні дані, зокрема заяву на одноосібну приватизацію без зазначення осіб які постійно проживають в квартирі (членів сім`ї додаток І до заяви).

Факт постійного проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ., свідчить та обставина, що відповідач 1 вчинив дії щодо виселення позивачів з квартири, викинув їхні речі, змінив замки, що підтверджено також матеріалами досудового розслідування.

Зазначає, відповідно до п.69 Правил, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів тобто, якщо особи, яким надано ордер на житлове приміщення не вселяються, ордер втрачає свою чинність. Враховуючи те, що відповідач зареєструвався в квартирі лише 30 серпня 2012 року, тобто після спливу майже двох років із дати видання ордеру, таке вселення вже було незаконним, оскільки ордер втратив свою дію.

З урахуванням вищевикладеного, просив скасувати рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2025 року по справі №932/2024/23 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Прокопенко В.М., скориставшись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає доводи апеляційної скарги необгрунтованими та такими, що не спростовують законність рішення суду першої інстанції.

Зазначає, що доводи апелянтів щодо їх реєстрації у спірній квартирі відповідно до наданих ними в матеріали справи паспортів громадянина України нівелюються та спростовуються доказами відповідача ОСОБА_3 .

Позивачі не проживали в даній квартирі. Судом І інстанції цей факт було досліджено та встановлено.

Вказує, що на підтвердження його проживання в зазначеній квартирі надано ордер №30 від 07 жовтня 2010 року, виданого Бабушкінською районною у м.Дніпропетровську ради згідно Рішення виконкому №421.

Зазначає, що факт оплати комунальних послуг позивачами так і не доведений. До матеріалів справи надані лише роздруківки вимог та рахунків комунальних служб за борги, самі претензії. Жодної квитанції на оплату послуг з теплопостачання чи водовідведення в матеріалах справи не має. Позивачі не сплачували послуги, а відтак не мешкали, оскільки не користувалися цими послугами.

Зауважує, що довідка про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №1 з датою формування 14 лютого 2023 року 15:52 на ім`я ОСОБА_1 викликає великі сумніви, оскільки, як вбачасться з оборотної сторони Довідки, її сформував провідний спеціаліст Швороб Н.О., фактично переписав місце реєстрації позивачки з паспорту старого зразка вже після того, як ОСОБА_3 отримав 29 грудня 2022 року свідоцтво про право власності згідно рішення №2/46-22 в Департаменті житлового господарства Дніпровської міської ради, тобто, провідний спеціаліст Швороб Н.О. переписав, як він зазначив на 1-му аркуші Довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №1307850- 2023 з датою формування 14 лютого 2023 року 15:52, що ним внесені відомості виходячи з попереднього паспорту позивачки ОСОБА_1 номер НОМЕР_2 , дата видачі 19 липня 2001 року, виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області. Такі дані автоматично «перетекли» до нового електронного біометричного паспорту позивачки гр. ОСОБА_1 , а саме: номер НОМЕР_3 , дата видачі 01 жовтня 2018 року, дійсний до 01 жовтня 2028 року, виданий Шевченківським відділом у м.Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській обл. Таким чином, дані реєстрації ОСОБА_1 що були внесені мабуть у 1979 році, переписувалися кожного разу в нові документи та новий електронний паспорт ОСОБА_1 і не відображають дійсної її реєстрації у вказаній квартирі.

Вважає, що після отримання у власність відповідачем ОСОБА_3 квартири з комунальної власності, з метою не дати йому володіти та проживати в ній, позивачі в один день, разом, звернулися до провідного спеціаліста ОСОБА_5 , аби той змінив паспорти старого зразка на нові електронні, вніс дані реєстрації позивачів до Єдиного державного демографічного реєстру, придавши таким чином формальну законність нібито місцю реєстрації позивачів у вказаній квартирі.

Звертає увагу суду на лист начальника відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ОСОБА_6 за № 6/5-3483 від 18 червня 2023 року про те, що в реєстрі територіальної громади, відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на території міста Дніпра - відсутні.

Відповідач ОСОБА_3 , ставить під сумніви й вимоги апелянтів, що особові рахунки відкриті частково на ОСОБА_1 (теплопостачання) і частково на ОСОБА_7 , бабуся ОСОБА_1 - (Дніпрогаз) і що у вказаній квартирі вони проживали до 15 січня 2023 року, сплачуючи комунальні послуги.

Таке твердження спростовується тим, що саме відповідач та його мати, яка мешкала в цій квартирі весь час до дати її смерті у 2013 році, ОСОБА_4 , сплачувала комунальні витрати і цьому є підтвердження, а саме: надані до відзиву квитанції про реальну сплату за комунальні послуги.

Вказує, що досліджені докази дають підстави вважати, що приватизація квартири за адресою: АДРЕСА_2 ., була проведена з дотриманням норм діючого законодавства, на підставі законно та легітимно виданих різноманітними державними органами влади підтверджень відповідачу ОСОБА_3 такого права на приватизацію, без порушень чиїхось прав, тим більше позивачів. Станом на дату приватизації відповідач одноособово мешкав та був зареєстрованим у вказаній квартирі.

Також вказує, що адвокатом було подано адвокатський запит до державної міграційної служби України, державної прикордонної та митної служби України з приводу чи дійсно в цей період, про який доводить позивач ОСОБА_2 вона знаходилась на території України взагалі. Докази, які маються у відповідача ОСОБА_3 , це факти постійного проживання вказаної відповідачки в Республіка Грузія (на східному узбережжі Чорного моря, де у неї була постійна робота та заробіток).

Вказує, що позивачі, звертаючись з даним позовом до суду фактично вказують, що діями ОСОБА_3 , було порушено їх право володіння вказаною квартирою, яка за їх твердженням перебувала в їх користуванні на підставі ордера, однак з огляду на те, що матеріали справи не містять відомостей з яких би вбачалась інформація, що підтверджувала вказану обставину, відсутні підстави вважати його обгрунтованим, що виключає можливість задоволення заявлених вимог в частині: скасування рішення органу приватизації; визнання недійсним свідоцтва; скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 .

Зазначає, що позивачі при зверненні до суду з даним позовом, не довели, що їх суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або не визнається особою, до якої пред`явлено позов. Самі по собі дії відповідачів, щодо приватизації квартири, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Логвінова С.С. залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші сторони своїм правом на подачу відзиву не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Логвінов С.С. у суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Прокопенко В.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.

Представник Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, в судовому засіданні просила прийняти рішення згідно вимог діючого законодавства.

Інші учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що відповідно до копії ордера від 07 жовтня 2010 року виданого Бабушкінською районною у місті Дніпропетровську радою, на ім`я ОСОБА_4 , яка міститься в матеріалах справи, останній у складі сім`ї з двох чоловік ( ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ) надано право на заняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5 . Вказану копію ордера надано позивачами до заяви про зміну предмета позову.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4 .

Згідно копії свідоцтва про право власності серії НОМЕР_6 виданого Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради 29 грудня 2022 року за №46Б-22, квартира АДРЕСА_1 знаходиться у власності ОСОБА_3 .

Вказане також вбачається з копії рішення органу приватизації №2/46-22, реєстр №46Б-22 від 29 грудня 2022 року.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №319484510 від 03 січня 2023 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , 29 грудня 2022 року зареєстровано за ОСОБА_3 .

Згідно відповіді начальника СВ ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Якімова С. від 05 січня 2024 року за №43.7/3-98, слідчі дії у кримінальному провадженні №0000057 відкритому 17 січня 2023 року за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.190 КК України, тривають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог позивачами щодо визнання протиправними дій Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 та реєстрації за вказаною адресою ОСОБА_3 та зобов`язання Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , не підлягають задоволенню, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради вчинялись будь-які дії щодо зняття з реєстрації місця проживання позивачів не надано. Позивачі при зверненні до суду з даним позовом, не довели, що їх суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або невизнається особами, до яких пред`явлено позов. Самі по собі дії відповідачів, щодо приватизації квартири, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19 (провадження №61-11625сво22)).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України) .

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (у редакції чинній на момент зняття позивачки з реєстрації) визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

У разі, якщо особа з поважної причини не може самостійно звернутися до органу реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено за зверненням іншої особи та на підставі доручення, посвідченого в установленому порядку.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі.

Рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку (стаття 14 вказаного Закону).

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні органами Державної міграційної служби України, затвердженої Наказом МВС України 13 квітня 2012 року №321 (далі - Інструкція), ведення реєстраційного обліку здійснюється відділами, секторами адресно-довідкової роботи головних управлінь (управлінь) Державної міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та управліннями, відділами (секторами) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення з дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних.

Реєстраційний облік здійснюється у формі картотек, які складаються з талонів зняття з реєстрації місця проживання в Україні та відомостей про реєстрацію місця проживання фізичних осіб (додаток 1). Реєстраційний облік ведеться на паперових носіях та в електронному форматі (за наявності відповідного обладнання та програмного забезпечення) у межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці відповідного територіального органу (пункт 1.3 Інструкції,).

Відповідно до пункту 4.2 Інструкції відомості зберігаються в картотеці до надходження талонів стосовно цих осіб, після чого вилучаються і знищуються. Талони зберігаються в картотеці до надходження відомостей за новим місцем проживання або протягом шести років, після чого вилучаються і знищуються.

Як встановлено в суді позивачами документально не було підтверджено, що з 1957 року їх родині, відповідно до ордеру, було виділено для проживання спірну квартиру, при цьому місце проживання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно наднаних ними ксерокопій паспортів (без надання інших доказів), було зареєстровано у спірній квартирі з 1979 року та з 2009 року відповідно.

Судом також встановлено, що у спірній квартирі з 30 серпня 2012 року був зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , який в подальшому 29 грудня 2022 року її приватизував, на підставі рішення органу приватизації, виданого Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради №2/46-22 від 29 грудня 2022 року про передачу останньому даної квартири (за адресою: АДРЕСА_2 ).

На момент розгляду справи судом першої інстанцій та під час перегляду справи в апеляційному порядку, власником квартири є ОСОБА_3 .

На підтвердження доводів апеляційної скарги, стороною позивачів на стадії перегляду рішення суду в апеляційному порядку, надано відповідь ВП №4 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області від 21.08.2025р. №741/313 та відповідь Адміністрації Шевченківського району ДБР від 16.06.2025р., №4/2-198 з яких вбачається, що в провадженні ВП №4 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №0000057 від 17.01.2023 р. за ч.1 ст.190 ККУ. В ході досудового розслідування, встановлено що невідомі особи проникли в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , де постійно мешкали позивачі та здійснили примусове виселення їх з квартири. А згідно листа Адміністрації Шевченківського району ДМР від 16.06.2025 р. за №4/2-198, відомості про видачу ордера від 01.10.2010 р. на житлове приміщення №30 серія №3 на ім`я ОСОБА_4 на право зайняття спірного житлового приміщення в архівних даних адміністрації відсутні. При перегляді рішення виконавчого комітету Бабушкінської у місті Дніпропетровську ради від 15.10.2010 р., №421 будь-які відомості щодо розподілу квартири АДРЕСА_3 відсутні.

Між тим, з наведених відповідей можна зробити висновок про відсутність наведеної вище інформації, оскільки належним чином засвідчена копія рішення виконавчого комітету Бабушкінської у місті Дніпропетровську ради від 15.10.2010 р. №421 ні органу досудового розслідування ні суду сторонами не надавалась. Таким чином ні слідчим органом, ні іншими даними не встановлено, що ордер від 01.10.2010 р. на житлове приміщення №30 серія №3, який виданий на ім`я померлої у 2013 році ОСОБА_4 на право зайняття нею житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , є не законним або не видавався.

В подальшому, після смерті ОСОБА_4 рішенням ДМР від 23.11.2021р. було надано дозвіл на зміну умов договору найму спірного житлового приміщення і квартиронаймачем, замість померлої ОСОБА_4 визначено відповідача ОСОБА_3 . А згідно копії свідоцтва про право власності серії НОМЕР_6 виданого органом приватизації - Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради 29 грудня 2022 року за №46Б-22, квартира АДРЕСА_1 знаходиться у власності ОСОБА_3 .

Таким чином, на час розгляду справи наведені вище і прийняті відповідними органами ДМР рішення щодо надання спірного житлового приміщення в користування і у власність є чинними, незаконними не визнавались, ухвалені в межах їх компетенції.

Тобто, з урахуванням позиції ДМР у даній справі, вважати дані відповіді належними доказами для висновку про незаконність видачі (чи не видачі) ордеру на ім`я ОСОБА_4 , як і подальшої приватизації спірної квартири відповідачем ОСОБА_3 у суду не має процесуальних підстав.

Крім того, згідно з Довідкою №15205 від 07.12.2021р. про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої відділом обліку проживання осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур, що міститься в матеріалах справи, саме ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_7 ) з 30.08.2012 року є зареєстрованим у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . А відповідно даних від 07.12.2022р. №7878 даного органу інших осіб в даному житловому приміщені не зареєстровано.

З Акту обстеження домогосподарства від 08.06.2023 р. за адресою: АДРЕСА_2 , який підписано начальником дільниці КП «Жилсервіс-5» ДМР Морозюк, майстром дільниці КП «Жилсервіс-5» ДМР ОСОБА_8 , у присутності сусідів та мешканців квартир АДРЕСА_6 ОСОБА_9 , АДРЕСА_7 ОСОБА_10 , АДРЕСА_8 ОСОБА_11 , вбачається, що фактично ОСОБА_3 проживав у спірній квартирі з 2016 року.

Згідно листа на адресу суду за підписом начальника відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ОСОБА_6 за №6/5-3483 від 18 червня 2023 року, в реєстрі територіальної громади, відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на території міста Дніпра відсутні.

В паспорті громадянина України старого зразка серії НОМЕР_8 , виданого 29 вересня 1998 р. на ім`я ОСОБА_3 на стор. 13 є відмітка штемпеля реєстрації - АДРЕСА_2 з 30.08.2012р.

Позивачі, на підтвердження свого зв`язку зі спірною житловою площею, а саме реєстрації місця проживання, посилаються на довідки з Єдиного державного демографічного реєстру №1 і №1 від 14 лютого 2023 року, з яких вбачається, що позивачам 1,10,2018р. було здійснено видачу паспортів нового зразка і в реєстр внесено дані про реєстрацію позивачів з паспортів старого зразка, що є аналогічним доказом реєстрації з боку відповідача ОСОБА_3 . При цьому, на даний час, можливість огляду оригіналів цих паспортів втрачена, а з урахуванням наявності в матеріалах інших (вищенаведених) даних, у суду виникають сумніви щодо належності і допустимості даних доказів.

Згідно до свідоцтва про право власності від 20 грудня 2022 р., реєстраційний №46 Б-22, виданого Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на підставі рішення №2/46-22 і зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, витягу №319484510 від 03.01.2023р., реєстраційний номер об`єкта 020 власником на підставі приватної форми власності житлова нерухомість, а саме квартира АДРЕСА_9 , є ОСОБА_3 .

Частиною третьою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Згідно зі статтею 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недостатності доказів, наданих позивачами, щодо зняття їх з реєстрації і виселення з квартири.

Позивачі стверджували, що проживали у спірній квартирі, сплачували комунальні послуги, однак матеріали справи не містять доказів на підтвердження понесення ними витрат на утримання квартири, укладення відповідних договорів.

Позивачами не було надано доказів постійного зв`язку із спірним житлом (отримання поштової кореспонденції, посилок, сплати комунальних платежів, оплати телекомунікаційних послуг, витрат на проведення поточних ремонтних чи інших робіт, придбання меблів, побутової техніки, тощо).

Позивачі просили визнати рішення і дії по зняттю їх з реєстрації місця проживання незаконними, визнати незаконним та скасувати рішення Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 29 грудня 2022 року №2/46-22 про передачу квартири за адресою: АДРЕСА_2 у приватну власність відповідачу ОСОБА_3 .. Водночас позивачами не надано належних, достовірних та беззаперечних доказів на підтвердження того, які і яким чином їх невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси порушені відповідачами по справі.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосував норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що самі по собі дії відповідачів, щодо приватизації квартири, навіть якщо вони викликають сумнів у відповідних осіб у їх законності, не можуть бути спростовані за судовим рішенням, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга є не обґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та не спростовують його правильність.

Встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 квітня 2025 року у справі №932/2024/23- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 10.09.2025р.

Головуючий суддя О.В.Агєєв