Справа № 473/1969/25
РІШЕННЯ

іменем України

"11" вересня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, в якому вказувала, що у 1987 році вона отримала дозвіл на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що була виділена позивачці для цієї мети, а саме для будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами (що було оформлено будівельним паспортом).

У 1988 році позивачка побудувала житловий будинок по АДРЕСА_1 , що посвідчено технічним паспортом та довідкою про технічний стан будинку.

У лютому 2025 року ОСОБА_1 , не прийнявши житловий будинок в експлуатацію, звернулася до державного реєстратора Виконавчого комітету Вознесенської міської ради з приводу реєстрації права власності на вказане майно.

Проте своїм рішенням від 21 лютого 2025 року державний реєстратор відмовив позивачці у проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття нею речового права на нерухоме майно, а саме відсутністю документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку.

Однак, враховуючи ті обставини, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був побудований нею у 1988 році на підставі необхідних дозволів та проекту на виділеній для цього земельній ділянці, у той же час діючі на час закінчення будівництва положення закону не передбачали прийняття закінченого будівництвом об`єкта забудови в експлуатацію, а також приймаючи до уваги відмову державного реєстратора у проведенні реєстраційних дій щодо нерухомого майна, що перешкоджає позивачці належним чином користуватися та розпоряджатися будинком, а тому ОСОБА_1 просила в судовому порядку визнати за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, проте в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представниця відповідача - Вознесенської міської ради Бальцер В.В. в судове засідання не з`явилася, однак надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає повністю.

Суд вважав можливим розглянути справу без особистої участі позивачки та представниці відповідача, оскільки матеріали містять усю необхідну інформацію та докази для вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому, суд встановив, що згідно протоколу зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Прогрес» від 23 червня 1987 року №2, рішення Виконавчого комітету Вознесенської міської Ради народних депутатів від 25 серпня 1987 року №222, акту відведення земельної ділянки від 09 жовтня 1987 року ОСОБА_1 було виділено в користування та відведено для будівництва житлового будинку земельну ділянку площею 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього у 1987 році ОСОБА_1 , як забудовнику, було затверджено проект забудови вказаної земельної ділянки.

На виділеній для цієї мети земельній ділянці та на підставі будівельного паспорту ОСОБА_1 збудувала житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Згідно наявної в матеріалах справи копії технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , рік спорудження житлового будинку та господарських споруд, які є частиною будинку 1988.

У лютому 2025 року ОСОБА_1 , не прийнявши житловий будинок в експлуатацію, звернулася до державного реєстратора Виконавчого комітету Вознесенської міської ради з приводу реєстрації права власності на вказане майно.

Проте своїм рішенням від 21 лютого 2025 року державний реєстратор відмовив позивачці у проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття речового права на нерухоме майно, а саме відсутністю документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення побудованого нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (на сьогодні втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

Аналогічні висновки неодноразово зазначав й Верховний Суд, зокрема у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №623/14/17.

Таким чином, обґрунтування державним реєстратором свого висновку про відмову позивачці у проведенні реєстраційних дій відсутністю документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку є недоречним та не ґрунтується на вимогах закону.

Оскільки на території м. Вознесенська не здійснювалося ведення окремого погосподарського обліку, а тому державна реєстрація прав на об`єкти нерухомого майна здійснюється на загальних підставах - згідно ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 27 вказаного Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі:

1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;

2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;

5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;

6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;

7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;

8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;

9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості;

10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;

11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;

13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;

13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності;

13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

13-3) договору про передачу страхового портфеля;

14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

У той же час, згідно п. 78 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (в редакції постанови від 23 серпня 2016 року №553) державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт у разі прийняття його в експлуатацію до запровадження єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, що є невід`ємною архівною складовою частиною Реєстру будівельної діяльності, проводиться за наявності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію такого об`єкта, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту. Такий документ за наданими заявником у заяві реквізитами та відомостями про суб`єкта, що здійснював прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію, отримується державним реєстратором шляхом звернення до відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію будинку, будівлі, споруди, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт у результаті нового будівництва, що є складовою частиною такого будинку, будівлі, споруди (квартира, гаражний бокс, машиномісце, інше житлове та нежитлове приміщення), яка після прийняття об`єкта в експлуатацію є самостійним об`єктом нерухомого майна, у разі прийняття відповідного будинку, будівлі або споруди, складовою частиною яких є такий об`єкт, в експлуатацію до запровадження єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, що є невід`ємною архівною складовою частиною Реєстру будівельної діяльності, але за умови наявності державної реєстрації права власності на інші складові частини у відповідному будинку, будівлі або споруді.

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 здійснила будівництво спірного житлового будинку на відведеній їй в користування для цієї мети земельній ділянці, на підставі будівельного паспорту, у тому числі на підставі та відповідно до затвердженого проекту.

Будівництво житлового будинку завершене у 1988 році, тобто до 05 серпня 1992 року.

Факт існування завершеного будівництвом житлового будинку, як окремого об`єкта нерухомого майна, засвідчується копією технічного паспорта від 19 березня 2025 року.

Згідно копії звіту про проведення технічного огляду житлового будинку садибного типу за адресою АДРЕСА_1 , складеного 25 червня 2025 року КП «Вознесенське МБТІ», вказаний житловий будинок відповідає вимогам державних будівельних норм.

Відповідно до копії технічного опису житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , складеного ВКПП «Делан», під час проведення технічної інвентаризації будівлі станом на 19 березня 2025 року у складі вказаного нерухомого майна не виявлено об`єктів самочинного будівництва.

Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на спірний житловий будинок на час вирішення спору не зареєстроване за жодною особою.

Ст. 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України).

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Матеріалами справи підтверджено факт та правомірність набуття позивачкою права власності на спірний житловий будинок, однак вказане право не підтверджене відповідними доказами, що перешкоджає ОСОБА_1 належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном.

З урахуванням встановлених обставин та наявністю відмови у державній реєстрації набутого позивачкою права, суд вважає вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок (з господарськими будівлями та спорудами), розташований по АДРЕСА_1 , що складається з:

- житлового будинку, позначеного в плані технічного паспорту літерою А-1, загальною площею 102 кв.м, житловою площею 49 кв.м.;

- ганку, позначеного в плані літерою а;

- погреба, позначеного в плані літерою п-г;

- гаража, позначеного в плані літерою Б;

- літньої кухні, позначеної в плані літерою В;

- котельні, позначеної в плані літерою Г;

- сараю, позначеного в плані літерою Д;

- літнього душу, позначеного в плані літерою Е;

- вбиральні, позначеної в плані літерою Ж;

- сараю, позначеного в плані літерою З;

- замощення, позначеного в плані літерою І;

- воріт за №1, водопроводу за №2, огорожі за №№ 3, 4, 5.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв