Справа №490/1617/24
Провадження №2/487/220/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2025 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Марченко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Єнова Л.М., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи - ОСОБА_3 про визнання договору позики, укладеного 11.01.2021, оформленого розпискою між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона у лютому 2024 року від свого чоловіка ОСОБА_3 дізналась, що у нього існують боргові зобов`язання та у провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа №489/5330/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що 11.01.2021 з ОСОБА_3 було укладено договір позики та він передав грошові кошти у розмірі 50000 доларів США в строк до 11.01.2022 про що була складена розписка, проте відповідач не виконав свої зобов`язання, грошові кошти не повернув. Позивач з 05.03.1983 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та вона своєї згоди на укладення договору позики не надавала, про намір чоловіка на отримання грошей у позику мне знала, при цьому ОСОБА_2 на момент укладення позики достовірно знав, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі, при цьому наголошує, що договір позики було укладено не в інтересах сім`ї та кошти не було використано також в інтересах сім`ї. Посилаючись на те, що оскільки грошові кошти є майном, сенс необхідності згоди одного з подружжя на укладення другим із подружжя договору, який виходить за межі дрібного побутового, полягає у тому, що кожен із подружжя має право обрати участь у розпорядженні грішми, зокрема якщо їх сукупний розмір перевищує визначені законом межі, встановлені для відповідного правочину. Також посилаючись на норми ст. 61, 65 СК України, ст.. 203, 215, 216 ЦК України вважала, що існують правові підстави для визнання договору позики, укладеного 11.01.2021, недійсним.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.03.2024 справу направлено за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою від 09.04.2024 прийнято до провадження та відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання.

05.07.2024 позивач подала до суду заяву в якій просила розглянути справу за її та представника відсутності, позовні вимоги підтримала.

Ухвалою від 06.03.2025 закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач, її представник, відповідач та третя особа не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомленняпозивача, її представника, відповідача та третю особу про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутностіпозивача, її представника, відповідача та третьої особи..

Вивчивши матеріали справи, перевіривши їх наданими докази, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.03.1983.

Згідно з копією Договору позики, оформленого розпискою, датованого 11.01.2021, ОСОБА_3 отримав в борг у ОСОБА_2 50000 доларів США та зобов`язався повернути в повному обсязі 11.01.2021.

Згідно загальнодоступної інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.03.2025, яке набрало законної сили 19.04.2025, у справі №489/5330/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 11.01.2021 в розмірі 50000 доларів США, 3% річних за період з 12.01.2022 по 23.02.2022 у розмірі 176,71 доларів США, а всього 50176,71 доларів США, вирішено питання про розподіл судових витрат, стягнуто судовий збір у розмірі 12492,68 грн.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу визнання недійсним договору позики, укладеного під час перебування у шлюбі одним із подружжя. Вказані правовідносини регулюються нормами ЦК України та СК України.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частинами другою-третьою статті 640 ЦК України передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Також частиною четвертою статті 639 ЦК України визначено, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.

Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі 6-50цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З матеріалів справи відомо, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.03.2025, яке набрало законної сили 19.04.2025, у справі №489/5330/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 11.01.2021 в розмірі 50000 доларів США, 3% річних за період з 12.01.2022 по 23.02.2022 у розмірі 176,71 доларів США, а всього 50176,71 доларів США, вирішено питання про розподіл судових витрат, стягнуто судовий збір у розмірі 12492,68 грн.

Вказаними судовими рішення встановлено факт укладання між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики, як і факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 50 000,00 доларів США.

За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач у позові посилалась на те, що договір позики було укладено не в інтересах сім`ї та не для потреб сім`ї та вказані твердження позивача не спростовані будь-якими доказами.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18 та від 30 червня 2021 року у справі № 462/2662/20.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (стаття 65 СК України).

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. 10, 12, 76 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.М. Афоніна

Повний текст рішення складено 10.09.2025.