РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/7914/25

Провадження № 22-ц/4815/878/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Боймиструк С.В.,

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Саух Руслан Петрович, на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відділу ДРАЦС у Рівненській області Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерства оборони України про встановлення батьківства,

в с т а н о в и в :

22.04.2025 до Рівненського міського суду надійшла на розгляд позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відділу ДРАЦС у Рівненській області Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерства оборони України про встановлення батьківства.

Просить зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненській області Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни з до актового запису про народження ОСОБА_1 , складеного Посягвівською сільською радою Гощанського району Рівненської області за № 1-ГЮ 092679 від 01 червня 2000 року, зазначено батьком дитини ОСОБА_3 , замінити на «батько - ОСОБА_4 ».

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, та посилається на своє право звернення з даним позовом до суду відповідно до ст.ст. 128, 129 Сімейного Кодексу України.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2025 року відмовлено у прийнятті до розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відділу ДРАЦС у Рівненській області Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерства оборони України про встановлення батьківства.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Саух Руслан Петрович, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд помилково застосував статтю 128 СК України, оскільки на спірні відносини поширюються норми КпШС.

Міністерство оборони України у відзиві на апеляційну скаргу заперечило наведені у ній доводи. Вказало на правильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Відповідач - відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненській області Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав клопотання, яким просив змінити процесуальний статус відділу з "відповідач" на "третя, сторона, яка не заявляє самостійних вимог" та залучити в статусі "третя сторона, яка не заявляє самостійних вимог" Гощанський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Клопотання мотивує тим, що обласний відділ ДРАЦС не наділений повноваженнями щодо внесення змін до актового запису про народження відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Актовий запис знаходиться на зберігання у Гощанському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Виходячи з наведеного відповідач фактично вказує, що є неналежним відповідачем та просить змінити суб`єктний склад в цій частині.

Таке клопотання не підлягає до задоволення, оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного перегляду суд не може залучати до участі в справі іншого чи додаткового відповідача, а зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, за приписами ст. 23-24, 43, 49-51, 55, ч. 1, 367, ч.1 368 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація народження ОСОБА_1 була проведена відповідно до положень статті 52 КпШС України, оскільки його батьки, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (після шлюбу ОСОБА_6 ), перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 1999 року на момент народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). За КпШС, походження дитини від батьків, які перебувають у шлюбі, засвідчується записом про їхній шлюб.

Позивач посилався на своє право звернення з позовом про визнання батьківства відповідно до статті 128 СК України, зокрема як повнолітня дитина (ч.3 ст. 128 СК України). Проте суд зазначив, що частина 4 статті 128 СК України передбачає прийняття позову про визнання батьківства лише у випадку, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень було вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто зі слів матері. У даній справі, запис про батька ОСОБА_1 був зроблений на підставі шлюбу батьків, а не зі слів матері.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не наділений правом вимоги про встановлення факту батьківства за обставин цієї справи, оскільки запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень не був вчинений відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Таким чином, суд відмовив у прийнятті позову ОСОБА_1 про визнання батьківства

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з такого.

За приписами ч.ч. 3, 4 ст. 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч. 3 ст. 128 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

У разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання чи перебування запис про матір та батька дитини провадиться відповідно до цієї статті, за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина.

За ст. 53 КпШС України, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

З огляду на наведене правове регулювання та роз`яснення, надані у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3, слід дійти висновку, що умови прийнятності позовної заяви, встановлені ч. 4 ст. 128 Сімейного кодексу України, не поширюються на осіб, запис про народження яких здійснено до 01 січня 2004 року.

Крім того, частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відкриття провадження у справі у справі регламентовано нормами глави 2 розділом ІІІ ЦПК України, які не наділяють суд повноваженнями при вирішенні питання про відкриття провадження у справі давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, належності, допустимості та достатності доказів, на які посилається позивач у поданій позовній заяві, визначати належних учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Визначення предмета та підстав спору, способу захисту прав та інтересів є правом позивача. Натомість встановлення належності предмета та підстав спору, способу захисту прав та інтересів - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 вересня 2024 року у справі №990/220/24).

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Зважаючи на викладене колегія суддів також вважає, що відмова у прийнятті позову із підстав, наведених судом першої інстанції, є сумнівною з точки зору дотримання права заявника на доступ до правосуддя, гарантованого національним та європейським законодавством.

Відтак слід дійти висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Саух Руслан Петрович, задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.