ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7317/25 Справа № 184/1120/24 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року у складі судді Томаша В.І. по цивільній справі № 184/1120/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Покровської міської державної нотаріальної контори Нікопольського нотаріального округу Дніпропетровської області Полянський Юрій Миколайович про усунення спадкоємця від права на спадкування,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , де третьою особою визначила державного нотаріуса Покровської міської державної нотаріальної контори Нікопольського нотаріального округу Дніпропетровської області Полянського Ю.М.ч, на предмет усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтовуючи це тим, що мати позивача та відповідача - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а їх батько ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склав на користь позивача заповіт від 07 вересня 2021 року посвідчений державним нотаріусом Покровської міської державної нотаріальної контори Полянським Ю.М.

14 лютого 2024 року позивач звернулася до Покровської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак, державний нотаріус їй роз`яснив, що її брат ОСОБА_2 на момент смерті їх батька був особою пенсійного віку (повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця), тому, на підставі ст. 1241 ЦК України, має право на обов`язкову частку у спадщині, незважаючи на наявність заповіту на її користь. Позивач стверджує, що її батько тяжко хворів і був практично безпорадним. Вона особисто та її родина постійно здійснювала за ним догляд. Відповідач жодним чином не допомагав своєму батькові на протязі багатьох років, після смерті їх матері він жодного разу не відвідував їх батька, не цікавився станом його здоров`я, не підтримував його ні морально, а ні матеріально. Також він не був присутнім на похованні їх батька, тим самим виказав байдужість до його смерті. Весь тягар по утриманню та догляду за їх хворим батьком був покладений на нею та на її родину. З урахуванням цього, позивач вважає, що, в силу ст. 1224 ЦК Украни, відповідача належить усунути від права на спадкування після батька, адже він не заявив про свої права на обов`язкову частину спадщини, що залишилась після смерті батька /а.с.1,2/.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Покровської міської державної нотаріальної контори Нікопольського нотаріального округу Дніпропетровської області Полянський Ю.М. про усунення спадкоємця від права на спадкування відмовлено /а.с.92-98/.

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем того факту, що відповідач свідомо ухилявся від надання допомоги спадкодавцю у зв`язку із його хворобою, а також що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідача, що могло бути підставою для усунення від права на спадкування з врахуванням того, що позивач особисто та її родина доглядала їх батька. В ході розгляду справи твердження позивача, що відповідач не приймав участі в утриманні батька, не допомагав матеріально та не здійснював за ним догляд, не знайшли своє підтвердження. Також позивачем не доведено факт перебування їх з відповідачем батька саме у безпорадному стані, хоча він і був особою похилого віку, страждав на хронічні захворювання та незадовго до смерті знаходився на стаціонарному лікуванні, де і помер. Судом першої інстанції не встановлено умисних діях чи бездіяльності відповідача, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, як і не доведено того, що спадкоємець потребував саме його допомоги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 у червні 2025 року подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірно та необ`єктивно встановлені судом обставини, дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Скаржник просила скасувати рішення суду та ухвалити нове із задоволення позовних його вимог /а.с.100-105/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за життя батьків відповідач, хоча і був пенсіонером, однак був працевлаштованим, отримував грошові кошти від надання в оренди своєї квартири у Київській області та міг надавати своєму батьку матеріальну допомогу. Також суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення свідків, які проживали з батьком в одному будинку та були достеменно обізнані про його стан та взяття участі в його житті позивачем, тоді як відповідач жодного разу не відвідав батька після смерті матері. Доводи відповідача щодо проблем медичного характеру зі слухом, виїзду відповідача за кордон для лікування хвороби жодним документом не підтверджені, натомість, суд першої інстанції врахував зазначені стороною відповідача аргументи без достатніх на те підстав.

Разом з цим зазначила, що матір перед своєю смертю повідомила її про те, що документи на квартиру забрав відповідач, однак з якою метою, не повідомила. Після смерті матері, до якої приходив відповідач, останній не навідувався до батька жодного разу, не опікувався ним та не підтримував ніяк.

ОСОБА_2 , скориставшись свої правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, через свого представника - адвоката Шаврову Н.М. у вересні 2025 року подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив, що доводи апелянта зводяться до тих обставин, яким судом першої інстанції вже надавалась правова оцінка та є висновок суду, а рішення суду є обґрунтованим щодо відсутності у батька безпорадного стану, як і не доведено позивачем факту потреби спадкодавця саме допомоги відповідача, натомість, скаржник намагається не тільки усунути відповідача від права на спадкування, а і перешкоджає йому у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що розглядається в іншому цивільному провадженні, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке є законним, обґрунтованим та вмотивованим. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.130-132).

Інші учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались, та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивачка та відповідач є рідними сестрою та братом. Їхні батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 , зареєстрованого Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 87, він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до заповіту від 07 вересня 2021 року посвідченого державним нотаріусом Покровської міської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Полянським Ю.М., померлий ОСОБА_3 склав його на користь позивача. Відповідач має право на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилася після смерті його батька.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частину кватири № 23 в житловому будинку АДРЕСА_2 , яка є спільною сумісною власністю подружжя. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 , матері сторін, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі договору купівлі - продажу від 19 листопада 1996 року.

Позивач та відповідач прийняли спадщину, що відкрилася після смерті їхнього батька ОСОБА_3 шляхом звернення з відповідними заявами про прийняття спадщини до Покровської міської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області.

14 лютого 2024 року була відкрита спадкова справа за №17/2024, яка зареєстрована в спадковому реєстрі за № 71997663 відповідно до Витягу про реєстрацію спадкової справи у Спадковому реєстрі.

В Інформації КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Покровської міської ради Дніпропетровської області» № 1020 від 22 серпня 2024 року зазначається стан здоров`я ОСОБА_3 , захворювання, на які він страждав, а також зазначається, що «Стосовно того, чи перебував ОСОБА_3 саме у безпорадному стані на час смерті інформацію надати неможливо, так як з 31 січня 2024 року по 06 лютого 2024 року ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні КП «ЦМЛ ПМР ДОР», де і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Інформацію КП «ЦМЛ ПМР ДОР» №1470 від 10 вересня 2024 року, відповідач ОСОБА_2 перебуває на обліку у лікаря отоларинголога з діагнозом: двобічний хронічний отоневрит. Рекомендовано слухопротезування.

Копію огляду відповідача лікарем отоларингологом від 06 вересня 2024року також підтверджується наявність у нього порушення органів слуху та необхідність лікування та слухопротезування.

Відповідно до закордонного паспорту відповідача, він на час смерті свого батька, який помер в лікарні ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 13 січня 2024 року по 02 березня 2024 року перебував за кордоном.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_3 після смерті своєї дружини залишився проживати в квартирі один. Позивач та відповідач не проживали разом зі своїм батьком, вони працювали і свого батька вони тільки відвідували, що підтверджується поясненнями свідків з боку позивачки та відповідача та дослідженими судом письмовими доказами. В їх відсутність ОСОБА_3 самостійно забезпечував свої потреби та умови свого проживання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції, керуючись ст. 1224 ЦК України та усталеною судовою практикою з розгляду аналогічних справ, вірно визначився з тим, що позивачем не доведено того факту, що відповідач ухилявся від виконання своїх обов`язків та залишив батька у безпорадному стані. Також позивачем не доведено, що ОСОБА_2 скоїв будь-які винні дії, які б свідчили, що він ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, тоді як той потребував саме допомоги відповідача.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів та зазначає, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Також колегія суддів, в силу положень ст. 263 ЦПК України, приймає до уваги висновки Верховного Суду з визначення судової практики у цій категорії справ та зазначає, до тривалий час Верховний Суд мав незмінну практику щодо перегляду рішень про усунення від права на спадкування та зауважував, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина п`ятя статті 1224 ЦК України).

Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2023 року у справі № 467/350/21 (провадження № 61-19847св21) зазначено, що:

для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правила частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанова від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц (провадження № 61-6290св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 741/1714/18 (провадження № 61-5519св21), від 21 жовтня 2021 року у справі № 766/14057/17 (провадження № 61-6003св21), від 19 травня 2022 року у справі № 132/2991/20 (провадження № 61-9112св21)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року в справі № 156/1111/20 (провадження № 61-10814св22) вказано, що:

«правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Вищенаведене закріплено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі №127/28690/21.

Отже, враховуючи чисельну усталену судову практику з розгляду порушеного позивачем ОСОБА_1 питання у своєму позові, колегія суддів зазначає, що у справі, що переглядається, судом першої інстанції вірно встановлено, що у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи, а також вірно та об`єктивно встановлено, про що зазначає і скаржник в апеляційній скарзі, що ОСОБА_3 отримував належний догляд від неї та її родини та мав матеріальне особисте утримання, враховуючи пенсійні виплати та працевлаштованість, що не свідчить про його безпорадний стан та умисну відсутність належного догляду за ним з боку відповідача, як і не свідчить про те, що ОСОБА_3 потребував додаткового догляду та матеріальної підтримки від свого сина ОСОБА_2 .

Крім того, колегія суддів відзначає, що скаржником не було доведено, що відповідач не надавав жодної допомоги для його батька та усіляко ухилявся від свого такого обов`язку, враховуючи ще і те, що відповідач мав свої хронічні тяжкі захворювання з необхідністю проведення лікування за кордоном.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який є вмотивованим та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків як суду першої інстанції, так і колегії суддів не спростовують, враховуючи, що судом першої інстанції вживались всі доступні процесуальні засоби у сприянні позивачеві здійснити її процесуальний обов`язок у доведенні своїх вимог.

Вимогами ч.1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи, поясненнями учасників процесу та поясненнями свідків з боку як позивача, так і відповідача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 03 вересня 2025 року.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна