Справа № 202/1664/25
Провадження № 2/202/2288/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року м.Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра в складі судді Михальченко А.О.,

секретар судового засідання Пономаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання щодо стягнення судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

19.02.2025 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська відкрите загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

01.03.2025 представником відповідача адвокатом Федорчуком К.Ю. через підсистему «Електронний суд» подано відзив на позов.

13.03.2025 представником позивача подані заперечення на відзив.

20.03.2025 судом витребувані докази.

15.04.2025 судом витребувані докази.

28.05.2025 представником позивача, у порядку ч. 3 ст.49 ЦПК України, подана нова редакція позовної заява.

03.07.2025 нова редакція позовної заяви повернута позивачу у зв`язку з невиконанням вимог ухвали від 18.06.2025 про залишення позову без руху.

03.07.2025 підготовче провадження закрито. Справа призначена до розгляду по суті.

27.07.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про залишення позову без розгляду.

04.08.2025 позовна заява залишена без розгляду.

04.08.2025 представник відповідача адвокат Федорчук К.Ю. подав клопотання про стягнення судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), яке мотивував тим, що ним надається правова допомога ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги від 20.02.2025 №41/25. У разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У зв`язку з тим, що позивач подав заяву про залишення позову без розгляду, вважає, що дії позивача є необґрунтованими та недобросовісними.

Так, позивач звернувся до суду з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя транспортного засобу, який на момент подання позову вже був відчужений третій особі. Зокрема, до подання позову позивач не здійснив жодних спроб з`ясувати правовий статус транспортного засобу, зокрема не звертався особисто з інформаційним запитом або через представника-адвоката з адвокатським запитом чи іншим запитом до територіального сервісного центру МВС, що є загальноприйнятою та доступною практикою отримання відомостей про власника транспортного засобу. Вказане свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку позивача.

Надалі, вже в межах судового провадження, позивач отримав відомості про реального власника транспортного засобу (на підставі ухвали суду), а також копію договору купівлі-продажу. Однак, замість залишення первинного позову без розгляду, він вжив такі дії: подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб «Volkswagen Caddy» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить третій особі, у задоволенні якої суд відмовив; після відмови подав нову позовну заяву про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортного засобу.

Тобто, позивач ініціював три окремі процеси щодо одного й того ж об`єкта майна, послідовно змінюючи правову кваліфікацію своїх вимог, що призвело до надмірного процесуального навантаження на відповідача та зумовило потребу в повторному залученні правника.

Крім того, позивач подав нову редакцію позовної заяви, в якій просив визнати недійсними договори купівлі-продажу транспортного засобу. Однак ухвалою суду цю заяву було залишено без руху у зв`язку з наявністю істотних недоліків. Позивач не скористався правом на їх усунення у встановлений строк, що свідчить про формальний характер таких дій, відсутність належної правової позиції та, загалом, про небажання позивача сприяти ефективному та справедливому вирішенню спору.

Такі дії є продовженням загальної процесуальної поведінки позивача, яка проявилася у послідовному поданні кількох позовів щодо одного й того ж об`єкта майна, зміні правової кваліфікації заявлених вимог, залишення первинного позову без розгляду, поданні заяви про забезпечення позову та ініціюванні нового провадження після отримання інформації від ТСЦ МВС, що, у сукупності, призвело до надмірного процесуального навантаження на відповідача та витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги.

Позивач подав заяву про залишення позову без розгляду лише після тривалого процесуального руху справи.

Вважає, що поведінка позивача у цій справі не відповідала принципу добросовісності, суперечила завданням цивільного судочинства, призвела до зайвих витрат з боку відповідача.

Враховуючи викладене, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000,00 грн.

24.08.2025 представник позивача через підсистему «Електронний суд» подав заперечення на клопотання про стягнення судових витрат, які обґрунтував тим, що факт залишення позову без розгляду не є безумовною підставою для стягнення витрат. Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК стягнення витрат можливо лише за наявності зловживання процесуальними правами або очевидної необґрунтованості дій позивача, що відповідач не довів. У клопотанні немає доказів зловживання або навмисного затягування процесу. Не наведено прикладів недобросовісних дій. Позов стосувався поділу спільного майна типового спору, передбаченого законом.

Крім того,представник відповідача не надав: належних доказів фактичної оплати послуг; доказів зв`язку витрат із даною справою; підтвердження розумності розміру витрат. Документи, надані адвокатом (договір, акт №1 від 31.07.2025, фіскальні чеки від 01.08.2025), мають ознаки недостовірності: акт складений 31.07.2025, але містить послуги, які ще не були надані (участь у засіданні 04.08.2025). Фіскальні чеки оформлені в день подання клопотання, що вказує на штучність оплати для формального підтвердження витрат.

Розмір заявлених витрат завищений та суперечливий. У відзиві від 01.03.2025 на позов представник відповідача заявив, що витрати становитимуть 5000 грн. У клопотанні 01.08.2025 вже заявлено 22 000 грн (різниця у 4,4 рази). Вартість години роботи 2000 грн, що є надмірним для справи, яка не розглядалась по суті.

Також зазначив, що надані представником відповідача докази витрат на правову допомогу містять ознаки фальсифікації, а жодних доказів того, що позивач діяв недобросовісно або перешкоджав розгляду справи, не надано. Залишення позову без розгляду це законне право позивача (ст. 55 Конституції України).

Просив у клопотання про стягнення судових витрати відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст.270 ЦПК України суд вирішує питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, матеріали додані до заяви, дійшов до наступних висновків.

Згідно з положеннями ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги на рахунок держави.

Відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Так, ст. 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а залишення позову без розгляду на підставі п. 3 ч.1 ст.257 ЦПК України - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантоване статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Згідно із ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Таким чином, за змістом ч. 5 ст. 142 ЦПК України стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Отже, нормою ч. 5 ст. 142 ЦПК України, на яку відповідач посилається як на підставу стягнення судових витрат з позивача, передбачено право відповідача заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, від 24.03.2021 у справі № 922/2157/20, від 21.01.2020 у справі № 922/3422/18, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 19.04.2021 у справі № 924/804/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21.

Така ж позиція висловлена у п. 38 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме, що в разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Тобто, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що позовна заява була залишена без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача.

З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 26 вересня 2018 року по справі №148/312/16-ц, у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 359/9512/17, у постанові від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З викладеного убачається, що стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Із клопотання про стягнення витрат на професійну правову допомогу випливає, що представник відповідача, адвокат Федорчук К.Ю., посилається на те, що необґрунтованість дій позивача полягає у тому, що до подання позову позивач не здійснив жодних спроб з`ясувати правовий статус транспортного засобу, зокрема не звертався особисто з інформаційним запитом або через представника-адвоката з адвокатським запитом чи іншим запитом до територіального сервісного центру МВС, що є загальноприйнятою та доступною практикою отримання відомостей про власника транспортного засобу; отримавши відомості про реального власника транспортного засобу (на підставі ухвали суду), а також копію договору купівлі-продажу, позивач, замість залишення первинного позову без розгляду, подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб «Volkswagen Caddy» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить третій особі, у задоволенні якої суд відмовив, а після відмови подав позовну заяву в новій редакції в якій просив визнати недійсними договори купівлі-продажу транспортного засобу. Однак ухвалою суду цю заяву було залишено без руху, у зв`язку з наявністю істотних недоліків. Позивач не скористався правом на їх усунення у встановлений строк, що свідчить про формальний характер таких дій, відсутність належної правової позиції та, загалом, про небажання позивача сприяти ефективному та справедливому вирішенню спору.

Разом з тим, стороною відповідача не доведено, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв він недобросовісно та пред`явив заздалегідь необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи позивач мала на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

А, саме по собі звернення з позовом до суду, подання заяв про забезпечення позову, заяв про зміну предмет та підстав позову, чи неявка сторони у судове засідання не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц.

Крім того, матеріали справи не містять доказів та постановлених судом ухвал в порядку Глави 9 «Заходи процесуального примусу» щодо зловживання позивачем процесуальними правами, чи неправильних його дій при зверненні до суду з вказаним позовом та за заявами щодо спору.

Так, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. В залежності від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

При цьому процесуальним законом не визначено поняття необґрунтованих дій сторони.

Водночас, представником відповідача не надано до суду належних доказів на підтвердження того, що позивачем допущено зловживання процесуальними правами, шляхом подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору, у спорі, який має очевидно штучний характер або того, що позов поданий до не належного відповідача та без будь-яких належних чи допустимих доказів.

Тому, вирішуючи вимоги відповідача про компенсацію здійсн

ених нею витрат на правничу допомогу, суд виходить з того, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, і такі дії не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачкою витрати на правову допомогу.

Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 22 000,00 грн, тому клопотання представника відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 137, 142, 246, 270, 257, 258, 260, 353, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Федорчука Кирилла Юрійовича про стягнення судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали суддя склала 04.09.2025

Суддя Анастасія МИХАЛЬЧЕНКО