ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 206/560/24

провадження № 61-9953св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

заявник - Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради,

заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванової Валерії Михайлівни, на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року під головуванням судді Сухорукова А. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П., у справі за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст заяви

В лютому 2024 року Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради (далі - КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради) звернулося до суду з заявою про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку.

В обґрунтування вимог вказувало, що 01 лютого 2024 року ОСОБА_1 госпіталізовано до психіатричного стаціонару у зв`язку з наявністю в нього тяжкого психічного розладу (діагноз): Гострий поліморфний психологічний розлад.

На думку комісії лікарів, необхідність примусової госпіталізації хворого зумовлена тим, що він становить небезпеку для себе та оточуючих, а також не може задовольняти своїх основних життєвих потреб.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Самарський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 05 лютого 2024 року зобов`язав госпіталізувати ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради для надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди.

Роз`яснено, що заява фізичної особи або її законного представника про припинення надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку може бути подана через три місяці з дня ухвалення рішення суду про надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку або її продовження, госпіталізацію у примусовому порядку, її продовження.

Рішення суду обґрунтовано тим, що при обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради комісія лікарів виявила, що хворий не спить, не їсть, повикидав усі речі, каже, що хтось стоїть за дверима, агресивний до матері, себе не обслуговує, розбив шибки, зніс у квартирі несучі стіни.

Лікар-психіатр ОСОБА_2 підтвердила обставини, щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначила, що ОСОБА_1 необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах.

Враховуючи, що особа виявляла ознаки тяжкого психічного розладу, суд вважав за необхідне госпіталізувати її в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки існували підстави, передбачені статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для її госпіталізації до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 11 червня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванової В. М., залишив без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року залишив без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що відповідно до заяви матері, ОСОБА_3 просила госпіталізувати її сина в лікарню у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, вказувала, що він поводиться неадекватно, декілька років ніде не працює, повністю зруйнував квартиру, у якій проживає, у тому числі і несучі стіни, санвузол. У квартирі, у якій він проживає відключене електроенергія та водопостачання. З`явилася агресивна поведінка на адресу оточуючих та з`явилися галюцинації.

З урахуванням діагнозу ОСОБА_1 , лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні, оскільки тяжкий психічний розлад зумовив вчинення госпіталізованим дій, які створюють безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, а також він неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує життєдіяльність.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначав, що суд першої інстанції розглянув заяву без участі законного представника, яке забезпечило б повне встановлення обставин, які мають значення для справи. Однак, зазначене спростовується матеріалами справи, оскільки під час вирішення питання щодо надання особі психіатричної допомоги була безпосередньо присутня його адвокат Іванова В. М., яка представляла інтереси ОСОБА_1 на підставі доручення про надання безоплатної правової допомоги, та сам ОСОБА_1 , який не визнаний недієздатним.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Іванова В. М., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник заявника зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми пунктів 1, 2 частини третьої статті 2 ЦПК України в подібних правовідносинах.

Апеляційний суд порушив основні засади (принципи) цивільного судочинства (верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом) і позбавив можливості встановити беззаперечні умови для його примусової госпіталізації.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2024 року від Дніпропетровської обласної прокуратури до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, який Верховний Суд ухвалою від 14 листопада 2024 року повернув без розгляду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 04 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

05 листопада 2024 року цивільна справа № 206/560/24 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

01 лютого 2024 року ОСОБА_1 був госпіталізований до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради за направленням лікаря-психіатра КЗ «ОЦЕМД та МК» ДОР», у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу: гострий поліморфний психотичний розлад, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих, безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби.

Відповідно до заяви матері, ОСОБА_3 просила госпіталізувати її сина в лікарню у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, вказувала, що він поводиться неадекватно, декілька років ніде не працює, повністю зруйнував квартиру, у якій проживає, у тому числі і несучі стіни, санвузол. У квартирі, у якій він проживає відключено електроенергію та водопостачання. З`явилася агресивна поведінка щодо оточуючих та з`явилися галюцинації.

При обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради комісія лікарів виявила, що хворий не спить, не їсть, повикидав усі речі, каже, що хтось стоїть за дверима, агресивний до матері, себе не обслуговує, розбив шибки, зніс у квартирі несучі стіни.

ОСОБА_1 поставлено попередній діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад.

Лікар-психіатр ОСОБА_2 у судовому засіданні в суді першої інстанції підтвердила обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначила, що ОСОБА_1 необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з частиною першою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Відповідно до статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначена гарантія узгоджується з пунктом 5 принципу 4 «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядається як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№ 2)» («Zaichenko v. Ukraine (no. 2)»), заява № 45797/09).

Частиною першою статті 339 ЦПК України передбачено, що заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно з частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Недотримання норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку є порушенням підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Такий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Відповідно до частин першої, другої статті 341 ЦПК України заява про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку (про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги) розглядається судом протягом 24 годин з дня її надходження до суду. Справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги або про госпіталізацію у примусовому порядку розглядається за присутності особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов`язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги, який подав заяву, адвоката чи законного представника особи, стосовно якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що на день звернення КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради з заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , з огляду на його стан здоров`я, така заява була обґрунтованою, а госпіталізація в примусовому порядку відповідала положенням Закону України «Про психіатричну допомогу» та вимогам процесуального законодавства, а також інтересам як ОСОБА_1 , так і оточуючих.

При цьому суди правильно врахували, що за психологічним станом лікування ОСОБА_1 можливе лише у стаціонарних умовах, порушень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції судами не встановлено.

Справа розглянута судом першої інстанції з дотриманням положень частини другої статті 341 ЦПК України: за участю прокурора, представника ОСОБА_1 - адвоката Іванової В. М., самого ОСОБА_1 , лікаря-психіатра, отже порушень норм процесуального права, судом не допущено.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми пунктів 1, 2 частини третьої статті 2 ЦПК України у подібних правовідносинах. Проте, ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки заявник не наводить аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування норми пунктів 1, 2 частини третьої статті 2 ЦПК України з урахуванням встановлених судами обставин справи, як і не наводить мотивованого обґрунтування того, як саме висновок щодо застосування норм права вплине на висновки судів, викладені в оскаржених судових рішеннях.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Іванової В. М., про розгляд цієї справи за її участю

В касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Іванова В. М., зокрема, просила провести розгляд справи за її участю.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Іванової Валерії Михайлівни, про розгляд цієї справи за її участю.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванової Валерії Михайлівни, залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров