КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/8747/25

номер провадження: 22-ц/824/11536/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінформсервіс» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року у складі судді Кордюкової Ж.І., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінформсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , обслуговуючого кооперативу «Дачне товариство «Європейське», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Київська міська прокуратура, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Укрінформсервіс» (далі - ТОВ «Укрінформсервіс») через підсистему «Електронний суд» звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , обслуговуючого кооперативу «Дачне товариство «Європейське» (далі - ОК «Дачне товариство «Європейське»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Київська міська прокуратура, в якому просило витребувати на свою користь з чужого незаконного володіння:

1) ОСОБА_1 (1/2) та ОСОБА_2 (1/2) об`єкт нерухомого майна - житловий корпус АДРЕСА_1 , право власності на який, як на дачний будинок АДРЕСА_2 , об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 57708057;

2) ОК «Дачне товариство «Енергетик» об`єкт нерухомого майна - житловий корпус АДРЕСА_4 , право власності на який, як на будинок відпочинку, корпус АДРЕСА_5 , об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 48396496;

3) ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна - житловий корпус АДРЕСА_6 , право власності на який, як на дачний будинок АДРЕСА_7 , об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 37515810;

4) ОСОБА_4 об`єкт нерухомого майна - житловий корпус АДРЕСА_8 , право власності на який, як на дачний будинок АДРЕСА_9 , об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 51940043;

5) ОСОБА_5 об`єкт нерухомого майна - житловий корпус АДРЕСА_10 , право власності на який, як на дачний будинок АДРЕСА_11 , об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 40518244;

6) ОСОБА_4 об`єкт нерухомого майна - житловий корпус АДРЕСА_12 , право власності на який, як на дачний будинок АДРЕСА_13 , об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 51940422;

7) ОСОБА_7 об`єкт нерухомого майна - житловий корпус АДРЕСА_14 , право власності на який, як на дачний будинок АДРЕСА_14 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 57343788.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року позовну заяву ТОВ «Укрінформсервіс» залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду, оскільки позовна заява та додані матеріали подані без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме:

- у позовній заяві не зазначена ціна позову, виходячи з дійсної вартості об`єктів нерухомого майна, на час подання позовної заяви до суду;

- до позовної заяви не додані докази дійсної вартості житлових корпусів №№ 7, 13, 17, 18, 32, 42, 43, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , на час подання позовної заяви до суду;

- у позовній заяві не зазначене місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету належного (-их) відповідача (-ів);

- не сплачений судовий збір за позовні вимоги майнового характеру про витребування нерухомого майна, виходячи з дійсної вартості об`єктів нерухомого майна, на час подання позовної заяви до суду (відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) за наступними реквізитами (а.с.47-48).

24 квітня 2025 року ТОВ «Укрінформсервіс» через підсистему «Електронний суд» подало до суду першої інстанції заяву про невідповідність чинному законодавству вимог ухвали Голосіївського районного суду міста Києва про залишення позовної заяви без руху від 21 квітня 2025 року, оскільки вона постановлена з порушенням строків, встановлених чинним процесуальним законом. Повідомлення про надходження ухвали суду про залишення позову без руху надійшло через електронний кабінет позивача 22 квітня 2025 року.

Позивач вказував, що вимоги, викладені в ухвалі про залишення позовну без руху, є такими, що не відповідають нормам чинного законодавства України, не враховують обставин, вказаних у позовній заяві та додатках до неї, а також не можуть бути виконаними в установлені судом строки, що дає підстави стверджувати про свідоме обмеження судом доступу заявника до правосуддя.

Щодо підсудності даної справи позивач вказував, що позовна заява містить вимоги щодо витребування нерухомого майна, що розташоване за адресою: місто Київ, Столичне шосе, 149, тобто в межах Голосіївського району міста Києва. Згідно зі ст. 30 ЦПК України, позови щодо нерухомого майна підлягають розгляду за місцезнаходженням майна або його основної частини. Таким чином, справа підлягає розгляду саме Голосіївським районним судом міста Києва і підстав для передачі її до іншого суду не має. Зазначав, що суд першої інстанції не мав повноважень ставити це під сумнів. Більше того, суд спочатку визнав підсудність, а в подальшому у тексті ухвали фактично заперечив це, що є суперечливим, та викликає сумніви у об`єктивності ухваленого судового рішення.

Вказував, що всупереч висновків судді, позивач у позовній заяві зазначив, що не має відомостей про відповідачів, а саме: їхні адреси, номери телефонів, РНОКПП або електронні кабінети. Вважав, що така ситуація є допустимою відповідно до ч.9 ст.28 ЦПК України. Крім того зазначав, що позивач надав інформацію про об`єкти нерухомості, зокрема їхні реєстраційні номери в Єдиному державному реєстрі речових прав, що дозволяє суду самостійно ідентифікувати відповідачів як власників зазначеного майна. Попри це суддя першої інстанції не скористався правом, передбаченим ч.ч.6-10 ст.187 ЦПК України, про надсилання запитів до органів реєстрації або демографічного реєстру. Натомість поклав обов`язок отримання персональних даних на позивача, що суперечить чинному законодавству та фактично позбавляє його можливості ініціювати судовий захист.

Зазначав, що суддя першої інстанції зобов`язав від позивача надати документи, які підтверджують дійсну ринкову вартість майна та розрахувати ціну позову, виходячи з неї. Проте це суперечить положенням чинного законодавства, оскільки позивач є юридичною особою, а тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст.176 ЦПК України при визначенні ціни позову застосовується балансова вартість майна, а не ринкова. Звертає увагу, що майно, що є предметом спору, перебуває у незаконному володінні, а тому позивач не має фізичного доступу до об`єктів і не може надати звіт про їх ринкову вартість. До того ж сам позов має речовий, а не грошовий характер, оскільки заявлено вимоги про витребування майна з незаконного володіння, а не про стягнення його вартості. Позивач додав до позовної заяви виписки з бухгалтерського балансу, з яких видно, що об`єкти були обліковувані за нульовою вартістю у зв`язку з повною амортизацією. Ці дані є законною підставою для визначення ціни позову, а вимога судді надати ринкову оцінку є неправомірною та технічно неможливою до виконання. Наголошував, що суддя першої інстанції обґрунтував необхідність надання ринкової оцінки майна виключно питанням визначення підсудності справи.

Звертав увагу, що у зв`язку з тим, що об`єкти нерухомості знаходяться у фактичному незаконному володінні відповідачів, позивач не має до них доступу, а тому не може здійснити їх оцінку відповідно до процедур оцінки, визначених чинним законодавством. Зокрема, діюча нормативна база, включаючи правила проведення оцінки майна, передбачає, що для проведення оцінки обов`язковим є доступ до об`єкта оцінки, можливість його огляду, проведення обмірів тощо. За відсутності доступу незалежні оцінювачі відмовляються проводити оцінку, що є стандартною практикою у сфері оцінювання. Навіть якби оцінку можливо було провести, вона не є обов`язковою для речового спору, де предметом є право власності, а не його ринкова еквівалентна вартість. Тому, на думку заявника, вимога судді щодо подання звіту про оцінку є неправомірною та технічно нездійсненною, а використання такої вимоги для повернення позову є зловживанням процесуальними повноваженнями.

Зазначав, що суддя першої інстанції помилково вказав на відсутність у позовній заяві відомостей щодо ціни позову, тоді як у позовній заяві прямо зазначено, що вартість нерухомого майна, яке витребовується з чужого незаконного володіння, становить 7 831 334 грн 00 коп., що підтверджується висновками будівельно-технічної експертизи та розрахунками згідно з Договором про пайову участь у реконструкції №17-12/04 від 17 грудня 2004 року і відповідним додатком до нього. Вартість визначена відповідно до п. 2, 9, 10 ч. 1 ст. 176 ЦПК України як балансова вартість майна юридичної особи, обрахована на підставі первинних бухгалтерських документів згідно з вимогами чинного законодавства у сфері обліку та звітності, що повністю спростовує доводи суду про відсутність інформації щодо ціни позову.

Вказував, що у позовній заяві, позивач, керуючись п.п.1 п.1 ч.1 та ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», самостійно визначив суму судового збору в розмірі 93 976 грн 00 коп. (7 831 334,00 грн ? 1,5% ? 0,8) за подання позову в електронній формі, однак суддя першої інстанції без належного обґрунтування поставив під сумнів цю суму і не зазначив її точного розміру, чим порушив вимоги ч.2 ст.185 ЦПК України, яка покладає обов`язок з визначення остаточної суми збору саме на суд. Натомість суддя безпідставно переклав цю відповідальність на позивача, що створило штучну процесуальну перешкоду для доступу до правосуддя. При цьому, у тексті ухвали про залишення позову без руху, так і в тексті оскаржуваної ухвали, відсутнє визначення точної суми збору, попри те, що це є прямим обов`язком суду.

У вказаній заяві про усунення недоліків ТОВ «Укрінформсервіс» просило суд встановити точну суму необхідного до сплати судового збору (а.с.49-63).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року позовну заяву ТОВ «Укрінформсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОК «ДТ «Європейське»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, Київська міська прокуратура, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнано неподаною і повернуто позивачу разом із доданими до неї документами.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ТОВ «Укрінформсервіс» подало апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали суду.

Апеляційна скарга фактично в своїх доводах кореспондується з доводами заяви ТОВ «Укрінформсервіс» від 24 квітня 2025 року про невідповідність чинному законодавству вимог ухвали судді Голосіївського районного суду міста Києва про залишення позовної заяви без руху від 21 квітня 2025 року.

Додатково зазначено, що позивач отримав копію ухвали судді Голосіївського районного суду міста Києва про залишення позовної заяви без руху від 21 квітня 2025 року лише 22 квітня 2025 року, тому відповідно до ст.ст.253, 255 ЦПК України строк для її виконання обчислюється з наступного дня, тобто з 23 квітня 2025 року, і триває десять днів. Таким чином, на думку скаржника, останнім днем для усунення недоліків позовної заяви було 02 травня 2025 року включно. Однак суддя постановив ухвалу про повернення позову вже 01 травня 2025 року, тобто до завершення строку, що є передчасним і порушує норми процесуального права. Це дає заявнику підстави вважати, що оскаржувана ухвала судді була винесена з процесуальним порушенням, що само по собі є підставою для її скасування.

Вказує, що суд першої інстанції продемонстрував непослідовність та формальне маніпулювання питанням визначення ціни позову. З одного боку, в ухвалі про залишення позову без руху суддя обґрунтовував необхідність подання оцінки вартості майна для визначення підсудності, а з іншого - в оскаржуваній ухвалі фактично визнав, що питання підсудності не є спірним і не було поставлене під сумнів.

Вказані обставини, на думку скаржника, свідчать про суперечливу позицію судді, який використовував питання ціни позову не як інструмент з`ясування істотних обставин справи, а як механізм для повернення позову, перешкоджання розгляду справи по суті та позбавлення позивача доступу до правосуддя. Заявник вважає, що такий підхід є проявом небажання судді ефективно здійснювати правосуддя у справі, що ставить під сумнів неупередженість і процесуальну доброчесність судді.

З огляду на наведене, скаржник вважає, що встановлення суддею першої інстанції в ухвалі про залишення позову без руху вимог не тільки не передбачені, але й прямо суперечать вимогам чинного законодавства, не враховують обставин, вказаних у позовній заяві та додатках до неї, а також не можуть бути виконаними в установлені судом строки. Це вочевидь дає підстави говорити про свідоме обмеження судом доступу позивача до правосуддя.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак суддя першої інстанції прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального права.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суддя першої інстанції дійшов висновку, що ТОВ «Укрінформсервіс» у строк, визначений в ухвалі Голосіївського районного суду міста Києва від 21 квітня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, не усунуло встановлені судом недоліки позовної заяви, а саме, позивачем не надано:

- належним чином оформленої позовної заяви із зазначенням ціни позову, виходячи з дійсної вартості об`єктів нерухомого майна, на час подання позовної заяви до суду;

- докази дійсної вартості житлових корпусів №№ 7, 13, 17, 18, 32, 42, 43, що знаходяться за адресою: місто Київ, вул. Столичне шосе, буд. 149, на час подання позовної заяви до суду;

- належним чином оформленого документу, що підтверджує сплату судового збору за позовні вимоги майнового характеру про витребування нерухомого майна, виходячи з дійсної вартості об`єктів нерухомого майна, на час подання позовної заяви до суду;

- належним чином оформлену позовну заяву (1 примірник - для суду та примірники відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб) із зазначенням: місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету належного (-их) відповідача (-ів).

Проте з вказаними висновками судді першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Частиною 2 ст.175 ЦПК України передбачено, що позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Згідно з ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до ч.4 ст.177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ТОВ «Укрінформсервіс», керуючись кошторисною вартістю спірного нерухомого майна, яке витребовується з чужого незаконного володіння, у розмірі 7 831 334 грн 00 коп., що підтверджується доданими до позовної заяви документами, самостійно визначило суму судового збору в розмірі 93 976 грн 00 коп. (7 831 334 грн 00 коп. ? 1,5% ? 0,8) за подання позову в електронній формі.

Згідно з ч. 2 ст. 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Таким чином, нормами ЦПК України передбачена можливість попереднього визначення розміру судового збору самим судом у разі, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо.

Отже, процесуальним законом урегульовано правовий алгоритм дій суду для визначення розміру судового збору у випадку незгоди з визначеною позивачем ціною позову.

Водночас чинним цивільним процесуальним законодавством України не передбачено повноважень суду щодо залишення позовної заяви без руху з метою зобов`язання позивача надати суду докази, що підтверджують реальну вартість спірного майна на момент пред`явлення позову для визначення розміру судового збору.

Тому з огляду на положення ч.2 ст.6 Закону України «Про судовий збір» та ч.2 ст. 176 ЦПК України, колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції у випадку, якщо він вважав, що ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна, мав самостійно встановити ціну позову.

При цьому, згідно з імперативними приписами ч.2 ст.185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суддя повинен був зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити, а не зобов`язувати позивача перераховувати як ціну позову, так і суму належного до сплати судового збору.

Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що висновок судді першої інстанції про залишення без руху, а в подальшому - повернення позовної заяви з тих підстав, що в ній не зазначено ціни позову, виходячи з дійсної вартості спірних об`єктів нерухомого майна та, як наслідок, документу, що підтверджує сплату судового збору за позовні вимоги майнового характеру, є таким що не ґрунтується на нормах процесуального права.

Також колегія суддів не може погодись із висновком судді першої інстанції про повернення позовної заяви з тих підстав, що позивачем не надано суду позовну заяву та її копії із зазначенням: місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету належного (-их) відповідача (-ів).

Згідно з п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету

Вказана норма процесуального закону прямо не передбачає обов`язку позивача надавати повний обсяг персональних даних відповідачів, зокрема, дату, місяць та рік народження, номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти або інформацію про наявність чи відсутність електронного кабінету в ЄСІТС, якщо така інформація позивачу не відома або об`єктивно не може бути ним отримана.

У даній справі ТОВ «Укрінформсервіс» у позовній заяві прямо зазначило про відсутність у нього інформації щодо адрес реєстрації, ідентифікаційних кодів відповідачів, а також інформації про їхні засоби зв`язку чи електронні адреси.

Разом з цим, відповідно до положень ч.ч.6-8 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.10 ст.187 ЦПК України).

Однак суддею першої інстанції вказані приписи процесуального закону не були застосовані належним чином, що свідчить про передчасність та необґрунтованість залишення позову без руху, а в подальшому - його повернення.

Отже відсутність у позивача повного обсягу відомостей, передбачених п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України, які є йому об`єктивно недоступними, не може розцінюватися як порушення вимог до форми та змісту позовної заяви.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок судді першої інстанції про залишення позову без руху з підстав ненадання позивачем ідентифікаційних відомостей відповідачів, а в подальшому - про повернення позовної заяви, є необґрунтованим, постановленим із порушенням норм процесуального законодавства.

У даному конкретному випадку колегія суддів враховує, що відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Саме в такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі ст.6 Конвенції).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки судді першої інстанції про повернення позовної заяви є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Отже, у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав для повернення позовної заяви, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи із встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції від 01 травня 2025 року по своїй суті не відповідає принципу процесуальної економії, оскільки з формальних причин породжує необхідність звернення позивача до суду знову для вжиття додаткових засобів захисту, що згідно усталеної практики Верховного Суду є недопустимим (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Відповідно до п.6 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з положеннями ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції від 01 травня 2025 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому вона відповідно до ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінформсервіс» задовольнити.

Ухвалу судді Голосіївського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: