"05" вересня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
за участі секретаря - Лазоришин А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -
30.12.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про позбавлення батьківських прав, у якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 06.01.2025 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 13.06.2025 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, а також витребувано висновок органу опіки та піклування про доцільність чи недоцільність позбавлення матері батьківських прав.
Відповідачка неодноразово викликались до суду шляхом направлення судових повісток на зареєстровану у встановленому законом порядку її адресу, однак жодного разу відповідачка не з`явилась, відзиву на позовну заяву не подала.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
В судовому засіданні сторона позивача не заперечувала проти можливості розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що сторони у справі не перебували в зареєстрованому шлюбі, але від спільного проживання мають неповнолітню дитину. Після народження дитини сторони проживали разом приблизно 3 роки, після чого мати покинула власну дитину на батька та пішла з родини. З трьох років позивач самостійно виховує доньку. Мати дитини донькою не цікавиться, не приймає участь у її житті, шкільному навчанні, не спілкується з дівчинкою, не приймає участі у її вихованні та утриманні. Усі батьківські обов`язки виконує виключно позивач без участі та підтримки матері. У матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, а також наявні і інші докази, які свідчать проте, що відповідачка ніколи не піклувалась про свою дитину. Крім того, відповідачка у своїй нотаріально посвідченій заяві визнає вимоги про позбавлення її батьківських прав.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності представника.
Статтею 171 СК України визначено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
У судовому засіданні суд вислухав думку дитини ОСОБА_3 , яка повідомила, що нормально ставиться до питання позбавлення її матері батьківських прав та в принципі бажає цього. Дівчинка зазначила, що бачила свою матір ще коли була маленькою, десь 4 роки їй було. На питання суду дитина повідомила, що на теперішній час вона проживає з бабусею, а батько вже близько року на війні. Також дитина сказала, що не має телефону, не знає навіть де живе її матір, жодних контактів із нею не підтримує.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, заслухавши думку дитини, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_3 і її батьками є: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 13).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року у справі №759/16377/18, стягнуто з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн., щомісячно, починаючи з 17.10.2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 22-23).

За змістом довідки ЗДО №145 «МАТЕРИНКА» від 11.09.2018 року, довідка видана вихованці старшої групи №5 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому, що її мати ОСОБА_2 за час перебування дитини в закладі, жодного разу не відвідувала установи (а.с. 54).

Згідно відповіді Школи І-ІІІ ступенів №206 ім. Леся Курбаса від 04.10.2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчалася в школі з 2019 по 2024 рік (1-4 класи). За час навчання мати ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , у виховному та навчальному процесі доньки участі не брала: до школи ОСОБА_5 не приводила і не забирала, батьківські збори не відвідувала, до класних та шкільних заходів не долучалась. З класним керівником, іншими учителями та адміністрацією ОСОБА_2 не спілкувалася. Батько ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , за час навчання доньки в школі постійно підтримував контакт з класним керівником, адміністрацією, він приводив до школи та забирав доньку, водив її на гуртки, забезпечував усім необхідним для навчання та гармонійного розвитку. Відомостей про ОСОБА_2 в школі немає. Жодного разу класний керівник та адміністрація закладу маму в школі не бачили та з нею не спілкувалися. З ОСОБА_5 про маму не спілкувалися (а.с. 26).

За змістом характеристики Школи І-ІІІ ступенів №206 ім. Леся Курбаса від 04.10.2024 року на дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчалася в школі з 2019 року. Після закінчення 4 класу батько ОСОБА_1 перевів доньку до іншого закладу освіти. За час навчання ОСОБА_5 зарекомендувала себе як старання, дисциплінована, працелюбна та уважна учениця. Мала навчальні досягнення достатнього рівня. У ОСОБА_5 добре розвинена зорова та слухова пам`ять, образне та творче мислення. На уроках ОСОБА_5 зосереджена, пояснення вчителя сприймала, дослухалася до порад щодо виконання завдань, відтворювала почуте на уроці, уміє працювати самостійно, проте ініціативи не проявляє. Дівчинка має достатній словниковий запас, багато читає, додатково займається вивченням англійської мови. ОСОБА_5 сумлінно ставиться до виконання громадських доручень, бере участь у шкільних заходах. ОСОБА_3 - скромна, врівноважена та розсудлива дівчинка. Вона дотримується правил поведінки, з повагою ставиться до однокласників та вчителів. Має друзів серед однокласників. ОСОБА_5 забезпечена усім необхідним для навчання та розвитку. Завжди охайна. Емоційний стан дитини задовільний. ОСОБА_5 йде на контакт з однолітками та вчителями, ввічлива. За час навчання в школі мама дівчинки, ОСОБА_2 , до школи не приходила, з учителями не спілкувалася. Вихованням доньки займається тато. ОСОБА_1 приділяє велику увагу вихованню ОСОБА_5 , цікавиться її досягненнями та надає максимальну підтримку в усіх починаннях дівчинки. Він завжди на зв`язку з класним керівником, бере активну участь в житі класу та школи (а.с. 28-29).

За змістом довідки Ліцею №246 Дніпровського району м. Києва від 26.09.2024 року: Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в ліцеї починаючи з 01.09.2024 року. За наявною інформацією мати дитини - ОСОБА_2 , у вихованому та навчальному процесі доньки в період її навчання в ліцеї, участі не приймає. За період навчання мати до ліцею не з`являлась, навчання дитини не цікавилася, на цей предмет з адміністрацією та вчителями ліцею не спілкувалася. Адміністрації ліцею та класному керівнику відомо про те, що батько ОСОБА_1 одноособово утримує і виховує доньку, а саме: водить та забирає з ліцею, приймає участь в класних заходах, присутній на батьківських зборах та контактує з адміністрацією та класним керівником. Адміністрації ліцею не відомі конкретні обставини причин відсутності матері в житті доньки. За словами дівчинки, вона маму не пам`ятає і не згадує ніяк, ні позитивно, ні негативно (а.с. 30).

Згідно психологічно-педагогічної характеристики на дитину Ліцею №246 Дніпровського району м. Києва: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в ліцеї з 01.09.2024 року. За цей час зарекомендувала себе як активна та творча учениця. Має навчальні досягнення достатнього та середнього рівнів. Має розвинуту довільну зорову, слухову пам`ять. Вміє самостійно працювати, логічно мислить та вміє відстоювати свою думку, але не завжди поступається іншим. ОСОБА_5 має здібності до навчання, захоплюється різними видами ручної роботи, зокрема, навчилась та із задоволенням вишиває бісером. Має добрий загальний розвиток. ОСОБА_5 самостійна., весела, товариська. Завжди готова допомогти. Має друзів в класі, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. З повагою відноситься до вчителів. Під час застосування проектних методик було виявлено негативний образ матері, при її згадуванні в дитини змінювався настрій та емоції, коли ОСОБА_5 згадує свою матір в дитини виникає хвилювання, пригнічується психологічний стан, і вона взагалі не хоче продовжувати говорити про матір. Образ батька викликає теплі, щирі, довірливі емоції, покращується настрій і вона заспокоюється. Інші родичі (бабуся, дідусь) при згадуванні про них у дитини викликають позитивні емоції. Роблячи висновок можна сказати, що у ОСОБА_5 приємні стосунки з родиною. Окрім образу матері. Можна зробити висновок, що у ОСОБА_5 дуже міцний, довірливий зв`язок з її батьком. ОСОБА_1 приділяє увагу вихованню доньки, постійно підтримує зв`язок зі школою та цікавиться навчанням. Образ матері пригнічує ОСОБА_5 . При згадуванні про матір ОСОБА_5 відчуває себе незахищеною і пригніченою. Мати ОСОБА_5 жодного разу не приходила до школи за донькою, не брала участі в шкільних заходах, не контактувала з директором та вчителями, жодного разу не телефонувала класному керівникові, не цікавилась навчальними досягненнями та шкільним життям доньки. Результати психологічного дослідження показують, що образ тата ідентифікуються з образом захисника. В батька та доньки міцні і довірливі стосунки. Дитина не бажає згадувати про матір, вона асоціюється з небезпекою та незахищеністю (а.с. 31-32).

Згідно Акту обстеження умов проживання №38 від 26.03.2025 року: Обстежено умови проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 . Умови проживання задовільні, квартира облаштована необхідною побутовою технікою та меблями, побут родити організований, дотримано санітарно-гігієнічних норм. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови - облаштовано окрему кімнату, окреме ліжко для сну, стіл для навчання, комп`ютер, книги, прилади та засоби для вишивання бісером. Одяг та взуття в достатній кількості. За цією адресою проживають: баба ОСОБА_8 , онука ОСОБА_3 . Стосунки, традиції сім`ї дружні, спільний відпочинок, прогулянки, розваги (з.б.а.с. 142).

За змістом нотаріально посвідченої заяви відповідачки від 28.12.2023року: «Я, ОСОБА_2 , діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо, добровільно та на власний розсуд, вважаю за необхідне цією заявою повідомити наступне. Я є матір`ю малолітньої доньки, ОСОБА_3 , яка народилась в м. Києві ІНФОРМАЦІЯ_4 і є нашою спільною з ОСОБА_1 , з яким ми мали нетривалі шлюбні стосунки без реєстрації шлюбу. Після народження дитини, я з донькою проживали разом з її батьком, ОСОБА_1 за адресою його місця проживання та реєстрації АДРЕСА_2 з 03.06.2015 року. З 03.06.2015 року я, за власним бажанням, змінила місце свого проживання. Дитину, за своїм власним, добровільним рішенням, залишила у її батька, ОСОБА_1 . У подальшому, враховуючи мої складні життєві обставини, пов`язані з неможливістю повною мірою піклуватися про інтереси доньки, її під свою опіку та повне забезпечення взяв батько - ОСОБА_1 . Отже, починаючи з дня народження доньки і по теперішній час, ОСОБА_3 , мешкає з батьком за адресою АДРЕСА_2 . Надалі донька відвідувала дитячий садок, а потім пішла до школи. Де знаходяться ці заклади освіти я вказати не можу, оскільки жодного разу там не була і не знаю їх місцезнаходження. Водночас, з 03.06.2025 року, я з донькою не зустрічалась, участі у її вихованні і утриманні (в тому числі фінансовому), не приймаю, не цікавлюсь її побутом і здоров`ям. Усіма зазначеними питаннями займається ОСОБА_1 без моєї участі. Я згодна, щоб наша малолітня донька і надалі проживала разом з батьком, ОСОБА_1 . Мені також відомо, що ОСОБА_1 буде звертатись до суду з позовом про позбавлення мене батьківських прав. У разі його звернення до суду, проти такого позову заперечувати не буду та даю свою згоду на позбавлення мене батьківських прав на мою малолітню доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прошу розглядати справу за моєї відсутності. Документ прочитано мною особисто, дані перевірено, зміст відповідає моїй волі. В присутності нотаріуса стверджую, що в дієздатності не обмежена, під опікою та піклуванням не перебуваю. Факти , викладені у цій заяві нотаріусом не перевірялись і не встановлювались» (а.с. 143).

Відповідно до положень ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 10.07.2025 року: «Комісією встановлено, що батьки дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від шлюбних відносин мають малолітню доньку ОСОБА_3 , 2013 р.н. З 2015 року батько самостійно займається вихованням та утриманням доньки. Родина мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Представника служби у справах дітей та сім`ї було проведено обстеження умов проживання за вказаною адресою. В квартирі створені належні умови для проживання дитини. Мати дитини, ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . З 2015 року з донькою не проживає, вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, матеріально не допомагає. 28.12.2023 року гр. ОСОБА_2 надала нотаріальну заяву-згоду на позбавлення її батьківських прав відносно її малолітньої доньки. На засіданні комісії була присутня малолітня ОСОБА_5 , 2013 р.н., яка підтримала позов батька, та повідомила, що мати з нею не спілкується, не приймає участі у її вихованні та утриманні. За час перебування дитини в ЗДО №145 «Материнка» мати ОСОБА_2 жодного разу не відвідувала закладу. ОСОБА_3 з 2019 по 2024 р.р. навчалась в школі І-ІІІ ступенів №206 ім. Леся Курбаса і за час навчання мати дитини у вихованому та навчальному процесі доньки участі не брала, відомості про матір в школі відсутні. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи думку дитини та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що вона ухилилась від виховання та утримання дитини» (а.с. 165-166).

Із наведеним висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав суд не погоджується, вважає його недостатньо обґрунтованим та передчасним, і дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, ураховуючи наступне.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина перша статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину (ст. 150 СК України).

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з частиною другою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року N 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden" (N 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У рішенні від 30 червня 2020 року в справі "Ілля Ляпін проти Росії" (заява N 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько/мати не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.

Також ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі "Ілля Ляпін проти Росії" (заява N 70879/11) зазначив про те, що якщо батько/мати не підтримують стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією.

Разом з цим, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається: "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини."

У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Суд також зазначає, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розрив такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, керуючись чинним сімейним законодавством України, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано достатньо доказів для застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Враховуючи конкретні обставини справи, приймаючи до уваги вказані вище роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України, суд вважає за доцільне, з метою дотримання інтересів малолітньої дитини, відмовити у задоволенні позову, попередивши відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків.

У цій справі суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав без надання їй можливості змінити свою поведінку, як і відсутня гостра соціальна необхідність в цьому, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих матері щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Стороною позивача не надано доказів, що відповідачка є тією особою, яка не може змінити власного ставлення до виховання дитини, а тому розрив з сімейних відносин між матір`ю та донькою не відповідатиме інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, носить рекомендаційний характер, та не містить однозначних та виключних обставин, які б вказували на наявність достатніх законних підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав і свідчили б та об`єктивно характеризували відповідачку як особу, яка не може зміни власної поведінки по відношенню до дитини.

Приймаючи висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав орган опіки та піклування обмежився наявністю нотаріальної згоди матері на позбавлення її батьківських прав, при цьому орган опіки та піклування не звернув уваги, що відповідна згода надана у 2023 році, при цьому засідання комісії з захисту прав дитини відбувалось у 2025 році і з наданого висновку не вбачається чи викликалась відповідачка на засідання комісії, якими були результати таких викликів. Орган опіки та піклування не з`ясував, які «складні життєві обставини», на які відповідачка посилалась у своїй нотаріальній заяві, стали підставою для її відповідної поведінки стосовно дитини.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї тощо.

З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, а також з огляду на відсутність даних про те, що відповідачка притягувалась до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову та попередження матері про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини.

Суд дійшов висновку про недоведеність необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого ані позивач, ані орган опіки та піклування належно не аргументували.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. Позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення матері батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.

Убачається, що відповідачці не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів, а тому суд вважає, що на теперішній час можливості для збереження родинних зв`язків остаточно не втрачено і у такій ситуації розрив сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Натомість за встановлених судом обставин, відповідачці має бути надано судом можливість змінити своє ставлення до виховання доньки та налагодити емоційний зв`язок з дитиною.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Таких обставин у справі не встановлено.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Слід зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід слід як крайню міру впливу для захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

З огляду на все вищевикладене, ураховуючи якнайкращі інтереси дитини та з огляду на відсутність даних про те, що відповідачка притягувалася до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідачки батьківських прав.

Ураховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, суди можуть йти на такі крайні заходи лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

У даній справі суд вбачає відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд діє у межах своєї дискреції.

Судом не встановлено, що матір дитини становить будь-яку загрозу для дівчинки, а тому діючи в інтересах дитини, суд вважає, що у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав слід відмовити.

Необґрунтоване та передчасне позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

У даній ситуації суд дійшов висновку, що відповідачці має бути наданий шанс на відновлення зв`язків з дитиною і тільки після застосування судом такого заходу та за його результатами можна належно та обґрунтовано вирішити питання про те, що відповідачка остаточно та свідомо втратила зв`язки з дитиною, які не можуть бути відновлені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 51 Конституції України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 280, 281, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 7, 14, 19, 141, 142, 150, 153, 155, 157, 164, 166, 171 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських обов`язків відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Текст рішення складений 05.09.2025 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, вул. Харківське шосе, 4а, ).

Суддя -