ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 вересня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1091/25

Головуючий у першій інстанції Лобода Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1486/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2025 року представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Ковалюх В.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив ухвалити рішення, яким визначити ОСОБА_1 додатковий строк (три місяці), достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті племінника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бахмач Чернігівської області помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.01.2018, виданим Бахмацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області.

Зазначав, що заповітом, посвідченим секретарем Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області 23.08.2016 Роговий М.М. належну йому земельну ділянку площею 3,3914 га заповів ОСОБА_1 про що їй не було відомо.

21.03.2025 СТОВ «Злагода» повідомило, що ОСОБА_2 надав їм свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,3914 га, яка належала померлому ОСОБА_3 . У цей день у Курінському Старостинському окрузі Бахмацької міської ради Дрозд В.І. отримала дублікат заповіту ОСОБА_3 та звернулась до Бахмацької районної державної нотаріальної контори.

Листом від 10.04.2025 державний нотаріус Кухта Т.О. повідомила, що ОСОБА_1 не подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини в передбачений законом шестимісячний строк та не надала доказів про те, що вона є спадкоємцем за законом або за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а тому вважається спадкоємцем, який не прийняв спадщину та, те, що свідоцтво про право на спадщину отримав син спадкодавця ОСОБА_2 .

Стверджувала, що поважною причиною пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини є необізнаність ОСОБА_1 про існування заповіту ОСОБА_3 та наявність спадкоємця першої черги ОСОБА_2 .

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01.07.2025 у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено повністю.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачка будучи обізнаною про смерть ОСОБА_3 , який заповідав їй майно, як тітці, не довела, що була позбавлена можливості подати заяву про прийняття спадщини за законом, як спадкоємиця третьої черги, враховуючи звернення через сім років після смерті спадкодавця, крім того, суд критично поставився до доводів представника позивачки про те, що вона не є родичкою померлого ОСОБА_3 і не вважав їх такими, що вказують на наявність підстав для задоволення позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду представником позивачки ОСОБА_1 адвокатом Ковалюхом В.М. подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01.07.2025 скасувати і ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позов ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд уважав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду ґрунтується на припущеннях, оскільки суд вдався до тлумачення заповіту, про що позовних вимог не заявлено.

Посилається на те, що чинне законодавство України не передбачає такої обов`язкової умови заповіту як вказівку на родинні відносини заповідача із майбутнім спадкоємцем, а надає спадкоємцям право визначитися з цією обставиною на власний розсуд. Факт родинних відносин між померлим ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не доведений, оскільки відсутні документи про народження ОСОБА_4 матері померлого ОСОБА_3 .

Стверджує, що в рішенні суду не надано оцінку тому факту, що в матеріалах спадкової справи відсутні повідомлення ОСОБА_1 про відкриття спадкової справи за заявою ОСОБА_2 . Отже, доводи позивача про те, що вона не обізнана про наявність заповіту ОСОБА_3 та наявність спадкоємця першої черги ОСОБА_2 , судом не спростовані.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бурнос О.В. просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, а рішення районного суду залишити без змін.

Зазначає, що після смерті ОСОБА_3 , відкрилась спадщина, яка поряд з іншим складалась із земельної ділянки з кадастровим номером :10:000:0410 площею 3,3914 га, яка належала покійному на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Відповідач у передбаченому законом порядку звернувся до органів нотаріату із відповідною заявою та в установленому порядку отримав на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом (оскільки є спадкоємцем першої черги) на земельну ділянку з кадастровим номером :10:000:0410 площею 3,3914 га, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Указує, що вищевказана земельна ділянка перебуває в оренді СТОВ «Злагода», з яким покійний ОСОБА_3 уклав договір оренди земельної ділянки. Отримавши у спадок вищевказану земельну ділянку, відповідач звернувся до СТОВ «Злагода» із претензію щодо виплати йому орендної плати за період з 2018 по 2024 рік, як спадкоємцю ОСОБА_3 . Однак, СТОВ «Злагода» повідомила відповідача, що протягом періоду з 2018 по 2024 роки, орендна плата за користування земельною ділянку з кадастровим номером :10:000:0410 площею 3,3914 га виплачувалась ОСОБА_1 , на підставі пред`явленого останньою заповіту, складеного покійним ОСОБА_3 на її користь. Даний факт підтверджується довідкою СТОВ «Злагода» №56 від 02.07.2025.

Крім того, ОСОБА_1 у своїй первісній позовній заяві вказувала на те, що посадові особи СТОВ «Злагода» повідомляли її про зміну власника спірної земельної ділянки, отже позивачка знала про наявність складеного ОСОБА_3 на її ім`я заповіту. Дана обставина дає підставу вважати, що ОСОБА_1 своєю пасивною поведінкою цілеспрямовано відмовилась від спадкування складеного на її користь майна по заповіту.

Звертає увагу, що представник позивачки під час розгляду справи судом першої інстанції так і в даній апеляційній скарзі вказує на те, що ОСОБА_1 не являється покійному ОСОБА_3 родичкою (тіткою). Таким чином, дана апеляційна скарга несе ознаки безпідставності та має штучний характер, оскільки в складеному покійним ОСОБА_3 заповіті на користь ОСОБА_1 , чітко вказуються родинні зв`язки з останньою. У свою ж чергу, заперечення позивачкою родинних зв`язків з покійним ОСОБА_3 , прямо пов`язується із безпідставністю даної скарги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків про задоволенння апеляційної скаги частково, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Судом у справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_5 , у графі «Батько» зазначено « ОСОБА_6 », у графі «Мати» - « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 14.05.2025 виконавчим комітетом Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, серії НОМЕР_2 , актовий запис № 43 (а.с.17).

З свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 8 вбачається, що 25.04.1969 між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено шлюб, у зв`язку з чим ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (а.с. 17 зворот).

Згідно з копією актового запису про народження № 37 від 31.05.1965, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю зазначена ОСОБА_4 , відомості про батька відсутні, у графі «Прізвище, ім`я, адреса заявника, номер його паспорта або іншого документа, що посвідчує особу» вказано « ОСОБА_7 » (а.с. 36).

Згідно з довідкою від 16.06.2025 №Р-1113, виданою Державним архівом Чернігівської області, архів не може видати довідку про народження у 1936 році ОСОБА_4 (а.с. 39).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 16.01.2018 Бахмацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області (а.с. 8).

З копії дубліката заповіту від 23.08.2016 № 98, ОСОБА_3 земельну ділянку площею 3.3914 га заповів своїй тітці ОСОБА_1 (а.с. 7).

Відповідно до копії зі спадкової справи №62/2018, яка заведена Бахмацькою державною нотаріальною конторою 08.02.2018 після смерті ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом, у якій ОСОБА_2 указав, що окрім нього є інші спадкоємці, а також, у травні 2024 року ОСОБА_2 подано заяву про прийняття спадщини за законом, у тому числі щодо земельної ділянки площею 3.3914 га (а.с. 50, 64).

Також, у спадковій справі наявна копія заповіту від 23.08.2016 № 99, з якого вбачається, що ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5.17 га, земельну ділянку площею 3.0588 га та все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті заповів своєму сину ОСОБА_2 (а.с. 56).

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.05.2024 №798, виданого Бахмацькою державною нотаріальною конторою, спадкоємцем майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є його син ОСОБА_2 , спадщина, на яку видано свідоцтво складається із земельної ділянки розміром 3.3914 га, з кадастровим номером :10:000:0410, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території колишньої Курінської сільської ради (а.с. 26 зворот, 46).

Згідно з листа Бахмацької державної нотаріальної контори від 10.04.2025 №286/02-14 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки не було подано заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини в передбачений законом шестимісячний строк та не надано доказів , що є спадкоємцем за законом або за заповітом піля смерті ОСОБА_3 (а.с. 8 зворот, 68).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка будучи обізнаною про смерть ОСОБА_3 , який заповідав їй майно, як тітці, не довела, що була позбавлена можливості подати заяву про прийняття спадщини за законом, як спадкоємиця третьої черги, враховуючи звернення через сім років після смерті спадкодавця, крім того, суд критично поставився до доводів представника позивачки про те, що вона не є родичкою померлого ОСОБА_3 і не вважав їх такими, що вказують на наявність підстав для задоволення позову.

З висновко суду першої інстанції щодо відмови у задоволеннні вимог погоджується суд апеляційної інстанції, проте до таких висновків суд першої інстанції прийшов з помилкових мотивів, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

За загальним правилом право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо (постанови Верховного Суду від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21, від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21, від 08 червня 2023 року у справі № 585/2163/22, від 09 жовтня 2023 року у справі № 671/208/22).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегі суддів апеляційного суду враховує, що районним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду через сім років після смерті спадкодавця.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_3 заповів своїй тітці ОСОБА_1 , земельну ділянку площею 3,3914, остання звертаючись з позовною заявою просила визначити їй додатковий строк (три місяці) достатній для подання заяви про прийняття спадщини після племінника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що факт родинних відносин між померлим ОСОБА_11 та ОСОБА_1 не доведений, оскільки відсутні документи про народження ОСОБА_4 матері померлого ОСОБА_3 .

Як встановлено судом і як указує позивачка в апеляційній скарзі, матеріали справи не містять належних і допустиних доказів на підтвердженння родинних відносин позивачки ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_3 .

Ураховуючи викладене колегія суддів звертає увагу на положення п. 6 ст. 3 ЦК України, що при розгляді справи судом враховується, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження №61-15813сво18), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі №466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №463/13099/21 (провадження №61-11609сво23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі №567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК України).

Для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі №303/2983/19 (провадження № 61-4745св21), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі №369/7921/21 (провадження №61-5293 сво 23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі №712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (ч.ч.1, 2, 3 ст.202 ЦК України).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на, зокрема, суто односторонні-не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини.

Суд нагадує, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від відповідного права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року в справі №126/2200/20 (провадження №61-10017св22)).

Зважаючи на наведене, ОСОБА_1 звертаючись з позовом повинна була довести, що є дійсно тіткою померлого ОСОБА_3 , враховуючи , що у наданому нею заповіті відсутня інформація, за якою можливо її ідентифікувати (РНОКПП, паспортні данні, тощо).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у матеріалах справи доказів родинних відносин між позивачкою та померлим, вказані обставини є також і доводами апеляційної скарги.

Верховний Суд у своїй постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № ] 607/14378/21 зазначив, що суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено - можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

У даній справі суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини констатував, що матеріалами справи не підтверджено родинні відносини між позивачкою та померлим, разом з тим суд першої інстанції розглянув справу по суті, надавши оцінку доказам про відсутність підстав для продовження строку. Таким чином, суд дійшов взаємовиключних висновків про передчасність тверджень про порушення прав позивача на спадкування без встановлення факту родинних відносин та відсутність у матеріалах справи доказів, які б указували на наявність підстав продовження строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Установивши, що правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивачки, суд не повинен вдаватися до правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд не аналізує доводи апеляційної скарги на предмет пропуску строку звернення до нотаріальної контори, вважаючи, що позивачка не довела в належний спосіб родинні відносини між нею та померлим ОСОБА_3 , який заповідав нерухоме майно своїй тітці.

З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку, що є правильними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволеннні позовних вимог, проте до таких висновків суд першої інстанції прийшов з помилкових мотивів, оскільки у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з підстав недоведеності позивачкою ОСОБА_1 родинних відносин з померлим ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні, з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 липня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.09.2025.

Головуючий Судді: