Справа № 283/1742/25
провадження №2/283/1019/2025
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 вересня 2025 року Малинський районний суд Житомирської області в складі: під головуванням судді Ярмоленка В.В., з секретарем судових засідань Селіною А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Малині за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фещенка Романа Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНП»

про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

11 липня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Фещенко Р.В. звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНП» в якому просить стягнути на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 44509,77 грн, компенсацію за невикористані 9 днів щорічної відпустки за 2023 рік в розмірі 2658,51 грн, компенсацію за невикористані 24 дні щорічної відпустки за 2024 рік в розмірі 9511,92 грн, середній заробіток за 94 дні затримки розрахунку у розмірі 35837,50 грн, та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Позов мотивує тим, що ОСОБА_1 працювала в ТОВ «ВНП, однак при звільненні з нею не провели повний розрахунок, у зв`язку із чим змушена звернутись до суду.

11.07.2025 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання.

14.08.2025 року винесено ухвалу суду про витребування від ТОВ «ВНП» письмові докази у вигляді довідок: про нараховану але не виплачену заробітню плату ОСОБА_1 по заробітній платі за період: з вересня 2024 року по лютий 2025 року включно, про нараховану але невикористану відпустку за період: 2023 -2024 роки.

28.08.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника ТОВ «ВНП» Поліщука О.Ю. на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2025, до суду надійшла заява, з додатками: довідка про заборгованість, довідка про заробітню плату, довідка про розрахунок компенсації відпустки.

08.09.2025 представник позивача адвокат Фещенко Р.В. подав заяву про розгляд справи без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився про день та час слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі, заяв чи клопотань в судове засідання не направляв.

Враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, а також беручи до уваги згоду представника позивача по справі, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши надані докази та матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , у період з 18 травня 2023 року по 24 лютого 2025 року перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ВНП». Працюючи на посаді оператор заправних станцій 3-го розряду АЗС № 37, яка знаходиться за адресою: Житомирська область м. Малин вул. Винниченка, автодорога «Овруч-Малин-Кочерів» 90 км+190 м. Зазначене підтверджується записами у трудовій книзі серія НОМЕР_1 та наказом № 43-к від 20.02.2025 (а.с.16, 25).

24 лютого 2025 року, відповідно до наказу № 43-к від 20.02.2025 року позивача звільнено з роботи в ТОВ «ВНП» відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Даним наказом передбачалось надання компенсації за 33 календарних дня невикористаної відпустки (а.с. 25).

В день звільнення позивачу не виплатили заробітну плату за листопад - грудень 2024 року та за січень - лютий 2025 року. Після відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору з сум нарахованої заробітної плати, заборгованість невиплаченої заробітної плати становить 44509,77 грн. Підтвердженням факту нарахування та невиплати заробітної плати є довідка про заробітну плату та інші прибутки за період вересень 2024 р. - лютий 2025 р., яка видана позивачу відповідачем за № 0403/4 від 04.03.2025 року. Крім заробітної плати відповідач не виплатив позивачу компенсацію за 33 (тридцять три) календарних дні невикористаної щорічної відпустки. З яких 9 (дев`ять) днів за 2023 рік, 24 (двадцять чотири) дні за 2024 рік.

Відповідно до банківської виписки з AT «Ощадбанк» по картковому рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.03.2023 року по 01.03.2025 року, на який відповідач перераховував належну позивачу до виплати заробітну плату, останнє зарахування заробітної плати відбулось 05.12.2024 року, зокрема зарахування заробітної плати за другу половину Жовтня 2024 року. Після цього відповідач не проводив перерахувань на картковий рахунок позивача нарахованої заробітної плати за листопад, грудень 2024 року та січень, лютий 2025 року (а.с. 18-24).

З метою врегулювання в досудовому порядку питання виплати боргу по заробітній платі та компенсації за 33 дні невикористаної щорічної відпустки, позивач звернулась до відповідача з заявою про виплату заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку. Заяву позивача ТОВ «ВНП» отримало 03.03.2025 року, проте відповіді на неї не надало (а.с.26-30).

В подальшому позивач звернулась з заявою до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (місцезнаходження: вул. Шевченка, 18-А, місто Житомир, 10008), далі по тексту - управління Держпраці, щодо проведення заходів державного контролю з питань дотримання законодавства України про працю (а.с.31-33).

Відповіддю на заяву позивача управління Держпраці повідомило, що при звільненні їй не виплачені всі належні розрахункові кошти в сумі 44509,77 грн, що є порушенням ч.1 та ч.2 ст. 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (а.с.34).

Крім того, на адресу відповідача направлялися адвокатські запити, щодо надання відомостей про заборгованість по заробітній платі та її розрахунку, однак відповіді не отримано. На усні звернення сторона відповідача також не реагує та відмовляється надати довідку про суму заборгованості по заробітній платі.

На підставі викладеного позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з ТОВ «ВНП» на свою користь:

- 44509,77 грн - нараховану, але не виплачену заробітну плату,

- 2658,51 грн - компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2023 рік;

- 9511,92 грн - компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2024 рік;

- 35837,50 грн - середній заробіток за 94 дні затримки розрахунку;

- 5000,00 грн - витати на професійну правничу допомогу.

Мотиви та застосовані норми права.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Положеннями ч.1 ст.47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст.24 Закону України « Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, суд констатує наявність вини роботодавця - відповідача ТОВ «ВНП» у невиплаті належних звільненому працівникові - позивачу ОСОБА_1 у день її звільнення нараховану та не виплачену заробітну плату у розмірі 44509,77 грн. Згідно наданої відповідачем довідки № 750 від 26.08.2025, вбачається, що ТОВ «ВНП» нарахував позивачу, але не виплатив заробітну плату:

за період листопад 2024 року в розмірі - 10901,20 грн;

за період грудень 2024 року в розмірі - 12385,07 грн;

за період січень 2025 року в розмірі - 11252,57 грн;

за період лютий 2025 року в розмірі - 22770,55 грн. Всього до виплати на 26.08.2025 44509,77 гривень.

Враховуючи наведене, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в повному обсязі в розмірі 44509,77 грн.

Щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум, суд зазначає наступне.

Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з наступними змінами.

Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За змістом абз. 2 п. 3 Порядку суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Суду України наведених у п. 6 постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Аналіз зазначених правових норм (ст.ст.116, 117 КЗпП України) дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

При цьому, судом відзначається, що відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні, тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку.

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи наведене, зокрема, що під час звільнення позивача ОСОБА_1 відповідачем як роботодавцем не проведено із позивачем у день звільнення розрахунок у повному обсязі, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат в сумі 35837,50грн. При цьому, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі та періоду затримки розрахунку.

Згідно з п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» також роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначені суми без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Окрім зазначеного судом відзначається, що згідно з правовим висновком Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (Постанова Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі № 6-60цс133), - відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Тобто, відповідно до умов абз. 4 п.2 Порядку № 100, для обчислення середньої заробітної плати береться заробітня плата з усіма нарахуваннями за січень 2025 року ( 11252,57 грн) та грудень 2024 року ( 12385,07 грн), що становить:

Загальний заробіток за два місяці: 11252,57 грн + 12385,07 грн = 23637,64 грн.

Загальна кількість днів: 31 + 31 = 62 дні.

Середня заробітня плата: 23637,64 грн/62 дні = 381,25 грн/день.

Загальна кількість днів затримки: березень (21 робочий день), квітень (22 робочих дні), травень (22 робочих дні), червень (21 робочий день) та липень (8 робочих днів) 2025 року, разом 94 дні.

Розмір середнього заробітку за час затримки в розрахунку становить:

381,25 грн/день х 94 дні = 35837,50 грн.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 20.02.2025 по день звернення з позовом до суду - 11.07.2025, що становить 35837,50 грн є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно із ст. 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому може бути виплачена грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Згідно п.7 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед звільненням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Проте враховуючи положення ч.6 ст.6 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану норми ст.73 КЗпП не застосовуються. За таких обставин, із розрахунку середньої зарплати святкові та неробочі дні, встановлені законодавством, не виключаються.

Як встановлено судом із письмових доказів, наданих представником відповідача, а саме довідки про розрахунок компенсації відпустки, з якими погодився й представник позивача, на день звільнення ОСОБА_1 мала право на компенсацію за 33 календарні дні невикористаної відпустки, яка з врахуванням середньоденної заробітної плати - становить 15070,44 грн.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 15070,44 грн підлягають задоволенню.

Що стосується заявленого позивачем відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується копією договору про надання правничої допомоги від 20.02.2025 року адвокатом Фещенком Р.В., який здійснює свою діяльність на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЖТ № 000787, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Житомирської області № 51/3 від 02.09.2016.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19.01.2023 у справі № 345/136/18 року у справі № 758/6113/19, зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 22.03.2023 у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до п.4 ч.3ст.137 ЦПК України(у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до п.2 ч.3ст.141 цього Кодексу(у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

В ході судового розгляду справи стороною відповідача не висловлювалось заперечень щодо розміру заявлених витрат позивачем.

Суд, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, ціни позову, обсягу виконаної адвокатом роботи та критерію необхідності такої роботи, ураховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру,вважає, що заявлений представником позивача Фещенком Р.В. розмір судових витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн є співмірним з предметом позову та обсягом роботи, яка виконана в ході судового розгляду справи стороною захисту позивача.

Судом встановлено, на підтвердження здійснених витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору про надання правничої допомоги від 20.02.2025, копію Ордеру серія АМ № 1126866 від 24.04.2025, описом виконаних робіт, актом приймання передачі виконаних робіт від 12.08.2025, копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 2 від 12.08.2025 на суму 5000,00 грн (а.с. 45-55).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, відповідач не довів обставин щодо неспівмірності витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката.

Враховуючи викладене, у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне,стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00грн.

Судові витрати у справі складаються з судового збору в сумі 1211,20 грн, сплачені позивачем при зверненні з позовом до суду за позовну вимогу відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України їх необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Судовий збір за позовні вимоги про стягнення заробітної плати та середнього заробітку, в сумі 1211,20 грн, оскільки позивач від його сплати звільнений, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 263 265, 280, 430 ЦПК України, ст.ст.116, 117 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фещенка Романа Володимировича задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНП» (, с. Корделівка Хмільницький район Вінницька область вул. Київська, 64, 22445) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 :

заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 44509,77 (сорок чотири тисячі п`ятсот дев`ять) гривень 77 копійок

та середній заробіток за період затримки розрахунку з 20 лютого 2025 року по 11 липня 2025 року в розмірі 35837,50 гривень (тридцять п`ять тисяч вісімсот тридцять сім) гривень 50 копійок із подальшим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів;

компенсації за 33 дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 15070,44 грн із подальшим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів;

витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНП» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок, який був нею сплачений при зверненні з позовом до суду.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНП» на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду щодо заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , мешканка АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНП», , с. Корделівка Хмільницький район Вінницька область вул. Київська, 64, 22445.

Суддя