Справа № 146/1102/24
Провадження № 22-ц/801/1585/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 рокуСправа № 146/1102/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя і визнання права власності на спільне майно подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Дунаєвим Іваном Борисовичем, на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 29 квітня 2025 року у с-щі Томашпіль суддею цього суду Скаковською І.В., дата складання повного тексту судового рішення 07 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, який мотивований тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 2009 року, який рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 червня 2024 року було розірвано.

Під час спільного проживання у них народились діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також у період спільного проживання сторонами було придбано будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначила, що вказаний будинок був придбаний за спільні кошти сторін, але оформлений на ім`я відповідача ОСОБА_2 . У даному будинку на теперішній час проживають позивач разом із дітьми, однак відповідач відмовляється добровільно переоформити частину будинку на позивача.

За таких обставин, позивач просила визнати згаданий вище будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на частину такого будинку.

29 квітня 2025 року рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області вищевказаний позов задоволено. Визнано будинок АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також визнано за ОСОБА_1 право власності на частину зазначеного будинку.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Дунаєва І.Б., подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Дунаєв І.Б., зокрема, вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, взяв до уваги недопустимі докази щодо встановлення вартості майна, а саме копії договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Томашпільською державною нотаріальною конторою Вінницької області 19 квітня 2013 року за № 458, також довідку незалежного оцінювача.

Також скаржник наголошує, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що надані нею копії доказів є значними для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

В ході розгляду справи встановлено, що 24 лютого 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 3, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 4).

19 квітня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 458 та посвідчений державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори Іськовою Н.М., відповідно до якого ОСОБА_2 придбав житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 . У вказаному договорі також міститься пункт 4.12, відповідно до якого вбачається, що згода дружини покупця ОСОБА_1 на укладання такого договору посвідчена 19 квітня 2013 року Томашпільською державною нотаріальною конторою, за № 457 (а.с. 5 - 6).

Як вбачається із відповіді незалежного оцінювача ОСОБА_4 № 49/24 від 26 червня 2024 року, середньоринкова вартість житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 58 кв.м. станом на 26 червня 2024 року складає 2 000 дол. США, що еквівалентно 81 309 грн (а.с. 7).

Позивач також надала довідку з Комаргородського старостинського округу від 20 березня 2024 року, з якої видно, що на її утриманні знаходяться діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 8).

У судовому засіданні суду першої інстанції оглянуто, зокрема, копію договору купівлі-продажу житлового будинку та документи на підставі яких він посвідчувався.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що житловий будинок, про який йдеться у позовній заяві, був набутий подружжям у період шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та, як результат, визнав його спільним майном подружжя і визнав за позивачем право власності на частину спірного майна.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Встановивши, що будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , придбаний під час шлюбу сторін, а відповідач доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна, набутого подружжям за час шлюбу, щодо вказаного будинку не надав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання відповідного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та обґрунтовано визнав за ОСОБА_1 право власності на частину зазначеного будинку.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції взяв до уваги недопустимі докази щодо встановлення вартості майна апеляційний суд вважає безпідставними та такими, які не впливають на правильність висновків суду першої інстанції з огляду на таке.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц зазначив, що при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, необхідно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи лише за умови, що таке майно було відчужене одним із подружжя без згоди іншого та позивачем заявлена вимога про компенсацію вартості відчуженого майна.

Разом з тим, у даній справі позивач просила визнати за нею право власності на ідеальну частку майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а не виділити частину майна в натурі чи стягнути на її користь компенсацію вартості частини такої майна, відтак необхідності встановлювати вартість спірного майна для вирішення спору, в даному випадку, не було.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Дунаєвим Іваном Борисовичем, залишити без задоволення, а рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. М. Шемета

О. Ю. Береговий