Справа № 465/3466/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Постигач О. Б.

за участю секретаря судового засідання Глушко С. І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Тимофіюка О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

Позивачка звернулась до Франківського районного суду м. Львова із позовом, у якому просить стягнути з відповідачки на користь позивачки суму заборгованості за договором позики у розмірі 2 100 000,00 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.07.2023 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений усний договір позики. Зазначає, що з огляду на тривалі сусідські та дружні відносини, позивачка довіряла відповідачці та не наполягала на письмовій формі договору. За домовленістю позивачка передала відповідачці 2 100 000 грн для придбання квартири у м. Львові, а відповідачка зобов`язалася повернути кошти на першу вимогу. Позивачка свої зобов`язання за усним договором позики виконала, перерахувавши відповідачці грошові кошти на її рахунок НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» трьома платежами: 900 000,00 грн. 06.07.2023 року, 900 000,00 грн. 07.07.2023 року, 300 000,00 грн. 11.07.2023 року, що підтверджується платіжними інструкціями, які відповідачка, в свою чергу, прийняла ці кошти як позику. Позивачка стверджує, що на її усні вимоги щодо повернення коштів відповідачка відмовлялася, а згодом припинила спілкування, заблокувавши телефон. У зв`язку з невиконанням зобов`язання, 05.03.2025 року позивачка направила письмову вимогу про повернення позики, отриману відповідачкою 11.03.2025 року, однак кошти у 30-денний строк повернуті не були. Факт передачі коштів підтверджується банківськими документами, які ідентифікують сторони та не містять інших підстав для перерахування. Дійсність намірів сторін укласти договір позики підтверджує також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.01.2025 року, з якого вбачається, що 28.07.2023 року відповідачка за надані позивачкою кошти придбала квартиру АДРЕСА_1 . Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05.05.2025 року вказану позовну заяву передано за підсудністю для розгляду до Залізничного районного суду м. Львова.

У зв`язку з наведеним вище, справу було передано для автоматизованого розподілу. У відповідності до вимог ст. 33 ЦПК України, автоматизованою системою документообігу суду 28.05.2025 року матеріали справи передані на розгляд судді Постигач О. Б.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 03.06.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

12.06.2025 року від представника відповідачки адвоката Тимофіюка О. А. надійшов відзив на вказану позовну заяву, у якому останній щодо задоволення позову заперечує у повному обсязі. Відзив мотивований тим, що жодного підписаного правочину (документу), який би свідчив про передачу грошових коштів у позику відповідачці, матеріали справи не містять. Зазначає, що за своєю юридичною природою договір позики є реальним договором, для укладення якого необхідні два юридичні факти: домовленість сторін щодо істотних умов та фактична передача коштів позикодавцем позичальнику. Вказує, що дотримання письмової форми не відбулося, оскільки сам факт передачі коштів у позику не підтверджений, а відтак усний договір позики не може вважатися чинним. Крім того, представник відповідачки зазначає, що додані позивачкою до матеріалів справи платіжні інструкції АТ КБ «Приватбанк» не можуть бути належним доказом укладення договору позики, оскільки зазначені документи не відповідають вимогам ст. 1046 ЦК України та не підтверджують факту укладення договору позики між сторонами. Також представник відповідачки мотивує свої заперечення тим, що доводи позивачки про придбання відповідачкою у липні 2023 року квартири у м. Львові за рахунок нібито отриманої позики є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, а наданий позивачкою витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.01.2025 року сам по собі не доводить факту укладення договору позики чи зобов`язань щодо повернення коштів. Таким чином, відповідачка зазначає, що позивачка не надала жодних належних і допустимих доказів того, що передача грошових коштів здійснювалася саме як позика та що вони підлягали поверненню за першою вимогою. У зв`язку з вищенаведеним просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Протокольною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27.06.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

02.09.2025 року на адресу суду від представника позивачки адвоката Слівінського О. В. надійшли заперечення на заперечення відповідачки на позовну заяву з додатковими документами, однак такі судом залишено без розгляду на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, надав пояснення аналогічно наведеним в позовній заяві та просив таку задоволити.

В судовому засіданні представник відповідачки щодо задоволення позовної заяви заперечив, надав пояснення аналогічно наведеним у відзиві на таку та просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Позивачка у цій справі заявила вимогу про стягнення з відповідачки грошових коштів у розмірі 2 100 000,00 грн посилаючись на укладений між сторонами усний договір позики.

З матеріалів справи вбачається, що згідно платіжної інструкції від 11.07.2023 року №P24AP24AD9466, від платника ОСОБА_2 здійснено переказ грошових коштів отримувачу ОСОБА_3 (рахунок отримувача НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк») в сумі 300 000,00 грн. з призначенням платежу: «переказ власних коштів» /а.с.5, 52/.

Крім цього, відповідно до платіжної інструкції від 06.07.2023 року № P24AD1850, від платника ОСОБА_2 здійснено переказ грошових коштів отримувачу ОСОБА_3 (рахунок отримувача НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк») в сумі 900 000,00 грн. з призначенням платежу: «переказ власних коштів» /а.с.6, 54/.

Крім цього, відповідно до платіжної інструкції від 07.07.2023 року № P24AD1199, від платника ОСОБА_2 здійснено переказ грошових коштів отримувачу ОСОБА_3 (рахунок отримувача НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк») в сумі 900 000,00 грн. з призначенням платежу: «переказ власних коштів» /а.с.7, 53/.

05.03.2025 року позивачка звернулась до відповідачки із вимогою про повернення грошових коштів в загальній сумі 2 100 000,00 грн. /а.с.8/.

Згідно наданої суду інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідачка ОСОБА_3 є власницею нерухомого майна, квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 75,6 м2 на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2023 року /а.с.13/.

За змістом ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст. ст. 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За положеннями ч. 2 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У висновку, викладеному у постанові Верховного суду від 30 серпня 2023 року у справі №201/15760/16 зазначено, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Проте, позивачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження укладення договору позики з відповідачкою та погодження істотних умов такого договору.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року (справа № 924/1096/17) зазначено, що: «Договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення».

Аналогічних висновків щодо форми укладення договору позики та істотних її умов дійшов Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19.

Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у Постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, відповідно до якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відтак, банківська квитанція може підтвердити передання грошей, проте слід розділяти укладення договору позики та передання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Тлумачення «інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми» (ч. 2 ст. 1047 ЦК України) відповість на питання, чи є таким документом квитанція про переказ коштів.

У постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року в справі №303/5407/15-ц зазначено: «Правильним, законним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами позовних вимог про стягнення з відповідача суми позики в розмірі 14 500 доларів США, що еквівалентно 115 598 грн 35 коп., наданої останньому за усною домовленістю, адже в силу вимог статті 1047 ЦК України належними доказами підтвердження укладення договору позики може бути або письмовий договір, або розписка, яку надає позикодавцеві позичальник.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2020 року в справі №633/444/17 вказано: «Правильним, законним і обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами позовних вимог про стягнення з відповідача суми позики у розмірі 3 188 000,00 грн, адже у силу вимог статті 1047 ЦК України належними доказами підтвердження укладення договору позики може бути або письмовий договір, або розписка, яку надає позикодавцеві позичальник, але, як установив суд, такі докази відсутні. При цьому апеляційний суд правильно вказав, що надані позивачем копії квитанцій до прибуткових касових ордерів не підтверджують укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджують факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача та його обов`язок повернути ці кошти, що свідчить про відсутність підстав для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики».

Ураховуючи викладене, банківські квитанції надані стороною позивача про здійснення перерахунку коштів не є єдиним та беззаперечним доказом виникнення між сторонами боргових зобов`язань, оскільки в них немає даних про передання коштів в борг. Банківські квитанції також не підтверджують укладення договору позики і можуть доводити надання суми позики позичальнику після складання розписки чи договору позики, якщо містять вказівку на договір.

Крім того, постановою Верховного суду України у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року визначено, що підтвердженням договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів у борг та містить умови їх повернення.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року, №342/180/17).

Зокрема, дослідивши зміст копій квитанцій від 06.07.2023 року, від 07.07.2023 року, від 11.07.2023 року, наданих позивачкою в обґрунтування заявлених позовних вимог, судом встановлено, що даною квитанцією фіксується лише факт переказу коштів на банківську картку відповідачки, однак факт переказу позивачкою вказаних коштів на рахунок відповідачки не може свідчити про те, що між сторонами було укладено саме договір позики та те, що позивачкою було передано відповідачці грошові кошти саме в борг, оскільки такий переказ коштів міг бути здійснений на підставі будь-яких інших правовідносин.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони.

Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду.

За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зміст наданих позивачкою банківських квитанцій не дає можливості встановити факт отримання відповідачкою грошових коштів саме у борг, що є обов`язковою та істотною умовою договору позики, а тому суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позивачем факту укладання договору позики та виникнення боргових зобов`язань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, ЦПК України, ст. ст. 203, 526, 530, 598, 599, 626, 627, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного судушляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідачка: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя: Постигач О. Б.