ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 944/537/22

провадження № 61-11343св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ігнатенка В. М.

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Новояворівська міська рада Яворівського району Львівської області як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Звягельської (Новоград-Волинської) міської ради Житомирської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Звягельська (Новоград-Волинська) районна військова адміністрація Житомирської області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2023 року в складі судді Швед Н. П. та постанову Львівського апеляційного суду від 27 березня 2024 року в складі суддів Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, як органу опіки та піклування, Служби у справах дітей Звягельської (Новоград-Волинської) міської ради Житомирської області за участю третьої особи Звягельської (Новоград-Волинської) районної військової адміністрації Житомирської області, про скасування усиновлення.

Позов обґрунтовано тим, що 25 квітня 2020 року позивачі зареєстрували шлюб, однак, не маючи змоги мати власних дітей, вирішили усиновити дітей та звернулись із заявою про усиновлення дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року у справі № 285/1806/21 задоволено заяву про усиновлення дітей та внесено відповідні зміни в актові записи про народження дітей щодо їх прізвища, по батькові та місця народження.

Позивачі зазначають, що під час знайомства з дітьми не помітили жодних відхилень в їх психічному здоров`ї, однак з моменту спільного проживання почали помічати, що ОСОБА_6 поводить себе неадекватно, безпричинно кричить, сміється або плаче, б`є інших дітей, заважає їм спати, їсти, поводить себе агресивно, у зв`язку з чим вони зробили висновок, що дитина страждає на психічну хворобу.

Відповідно до виписок з історії хвороби та медичних обстежень

ОСОБА_7 , встановлено діагноз: порушення нервової системи, затримка мовного розвитку, парапсонії, неуточнений психічний розлад, зумовлений ушкодженням та дисфункцією головного мозку або соматичною хворобою, а іншій усиновленій дитині - ОСОБА_8 встановлено діагноз: розлади психічного розвитку, синдром «Пайра», вроджена анамнезія (вада) товстого кишківника.

На думку позивачів, діти потребують постійного стороннього догляду та лікування, що вони ані фізично, ані матеріально забезпечити не можуть. Крім того, між ними та усиновленими дітьми склалися складні стосунки, які роблять неможливими їх спільне проживання та виконання ними, як усиновлювачами, своїх батьківських обов`язків. З огляду на вказане, позивачі вважають, що є підстави для скасування усиновлення, оскільки вони не були попереджені про вроджені вади дітей, а виявлення після усиновлення розумової неповноцінності або спадкових відхилень у стані здоров`я дитини, істотно утруднюють або унеможливлюють процес їх виховання.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 25 жовтня

2023 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 27 березня 2024 року,у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили з відсутності передбачених пунктами 2 та 3 частини першої статті 238 Сімейного кодексу України (далі - СК України) підстав для скасування усиновлення.

Позивачами, всупереч вимогам статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не доведено обставин того, що поведінка усиновлених дітей під час проживання в сім`ї позивачів, змінилась і негативно вплинула на взаєморозуміння в сім`ї та стан здоров`я позивача (матері), з приводу чого виникли конфліктні відносини та ускладнення стосунків між батьками та дітьми поза волею позивачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 02 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, витребував справу із суду першої інстанції.

02 жовтня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 03 липня 2025 року призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів

від 29 серпня 2025 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці суддів Фаловської І. М., Ситнік О. М. та Карпенко С. О. для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів: головуючий суддя - Ігнатенко В. М., склад колегії суддів: Грушицький А. І., Калараш А. А., Петров Є. В., Сердюк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не застосували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі

№ 176/585/21, від 15 квітня 2022 року у справі № 343/1092/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі

№ 264/5957/17.

Також заявник зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази, а саме: виписку з історії хвороби ОСОБА_4 , виписки з медичного огляду ОСОБА_9 лікарем неврологом від 15 липня 2021 року та 20 липня

2021 року, виписку з медичної карти амбулаторного лікування

ОСОБА_8 , витяг з медичної карти стаціонарного хворого

ОСОБА_10 № 5405, виданого лікарем Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Західноукраїнский спеціалізований дитячий медичний центр» та виписку з історії розвитку ОСОБА_11 .

Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про розгляд справи в режимі відеоконференції

та розглянув справу за відсутності Служби у справах дітей Звягельської

(Новоград-Волинської) міської ради Житомирської області та Звягельської (Новоград-Волинської) районної військової адміністрації Житомирської області.

Крім того, заявник зазначає, що суд розглянув справу за відсутності позивачів.

28 жовтня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду додаткові пояснення до касаційної скарги. За своїм змістом вказані пояснення є доповненням до касаційної скарги на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 березня 2024 року.

Указані додаткові пояснення слід залишити без розгляду з таких підстав.

У частині першій статті 398 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст оскаржуваної постанови Львівського апеляційного суду складено 08 квітня 2024 року, а доповнення до касаційної скарги надіслано до суду касаційної інстанції 28 жовтня 2024 року, тобто з пропуском строку, установленого законом на подання доповнень до касаційної скарги.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Клопотання про поновлення строку для подання доповнень до касаційної скарги заявником не порушується.

Зважаючи на викладене, оскільки додаткові пояснення до касаційної скарги, які за змістом є доповненням до касаційної скарги, подано до суду касаційної інстанції з пропуском установленого законом строку на внесення змін чи доповнень до касаційної скарги, останні підлягають залишенню без розгляду.

Позиція інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу у строки, встановлені Верховним Судом в ухвалі про відкриття провадження.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами встановлено, що 25 квітня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, про що складено відповідний актовий запис № 32, від шлюбу у сторін дітей немає.

Позивачі перебували на обліку як усиновлювачі.

29 березня 2021 року позивачі звернулись до Служби y справах дітей Новоград-Волинської міської ради Житомирської області із заявою про надання висновку про доцільність усиновлення малолітніх ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та 01 квітня 2021 року Службою у справах дітей Новоград-Волинської міської ради підготовлено висновок про доцільність усиновлення позивачами трьох малолітніх дітей.

18 травня 2021 року Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області у справі №285/1806/21 ухвалено рішення про усиновлення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Внесено зміни в актовий запис про народження дитини ОСОБА_5 №6 від 10 жовтня 2018 року та змінено прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 », по батькові з « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 », місце народження з «село Орепи Новоград-Волинського району Житомирської області» на «м. Новояворівськ Яворівського району Львівської області».

Зобов`язано відповідний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у зв`язку з усиновленням дитини внести в актовий запис про народження дитини ОСОБА_5 від 10 жовтня 2018 року, складений виконавчим комітетом Орепівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області відповідні зміни та видати нове свідоцтво про народження.

Внесено зміни в актовий запис про народження дитини ОСОБА_4 № 24 від 17 листопада 2017 року та змінено прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 », по батькові з « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 », місце народження з «село Ярунь Новоград-Волинського району Житомирської області» на «м. Новояворівськ Яворівського району Львівської області».

Зобов`язано відповідний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у зв`язку з усиновленням дитини внести в актовий запис про народження дитини ОСОБА_4 від 17 листопада 2017 року, складений виконавчим комітетом Ярунської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області відповідні зміни та видати нове свідоцтво про народження.

Внесено зміни в актовий запис про народження дитини ОСОБА_3 №558 від 09 грудня 2016 року та змінено прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 », по батькові з « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 », місце народження з «місто Новоград-Волинський Житомирської області» на «м. Новояворівськ Яворівського району Львівської області».

Зобов`язано відповідний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у зв`язку з усиновленням дитини внести в актовий запис про народження дитини ОСОБА_3 від 09 грудня 2016 року, складений Новоград-Волинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та видати нове свідоцтво про народження.

Внесено зміни в актові записи про народження ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та зазначено дані про батьків дітей: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

Рішення не оскаржувалось і набрало законної сили 18 червня 2021 року.

На підставі вказаного рішення діти ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , в приміщенні обласного спеціалізованого будинку дитини Житомирської обласної ради 29 червня 2021 року були передані усиновлювачам для проживання з ними за адресою:

АДРЕСА_1 , що підтверджується актом відносно кожної дитини про вибуття в сім`ю усиновлювачів, складених

т.в.о. директора ОСОБА_18 , та усиновлювачів, в присутності працівника Служби у справах неповнолітніх дітей ОСОБА_19 .

Під час передачі дітей усиновлювачам, кожна дитина була оглянута лікарем закладу, про що зроблено в акті передачі відносно кожної дитини відповідний запис, з яких вбачається що стан здоров`я всіх трьох дітей був задовільний, скарг від усиновлювачів не надходило.

З акта обстеження умов проживання, складеного комісією, у складі членів ОСББ «Шанс-9А» від 26 липня 2021 року, слідує, що за адресою:

АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та діти ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_3 , діти за вказаною адресою не зареєстровані.

Згідно з випискою з історії хвороби ОСОБА_4 від 29 червня 2021року, у останнього лікарем-психіатром встановлений діагноз: специфічні розлади розвитку мовлення та мови, інші розлади психологічного розвитку, косина, фіброма лівої надбровної дуги. Функціональна кардіоміопатія. Рекомендовано нагляд дитячого психіатра, хірурга, кардіолога, педіатра.

Відповідно до виписки огляду лікаря-невролога від 15 та 20 липня 2021 року дитині ОСОБА_11 було встановлено діагноз: інші порушення нервової системи, не класифіковані в інших рубриках, затримка мовного розвитку, парапсонії, неуточнений психічний розлад, зумовлений ушкодженням та дисфункцією головного мозку або соматичною хворобою, порушення соціальної адаптації, рекомендовано планове обстеження лікарем-психіатром, логопедом, кардіологом, офтальмологом, дефектологом, психологом, кардіологом, поведінковим терапевтом.

З довідки, виданої психіатром Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» клініка психічного здоров`я дітей, підлітків та молоді» вбачається, що у ОСОБА_8 встановлено діагноз: «Розлади психологічного розвитку; розлад експресивного мовлення», рекомендовано консультація психолога, логопеда, спостереження дитячого психіатра.

Відповідно до виписки № 8593 з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_8 перебувала на стаціонарному лікуванні у Новояворівській районній лікарні в період з 21 грудня 2021 року по 28 грудня 2021 року та з 29 грудня 2021 по 30 грудня 2021 року, у дитини встановлено діагноз: «Функціональне порушення кишківника», рекомендована корекція харчування для дитини.

З витягу з медичної картки стаціонарного хворого №5405, виданої лікуючим лікарем Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр», ОСОБА_11 , знаходився на лікуванні з 20 вересня 2021 року

по 22 вересня 2021 року з діагнозом: «Розлад психіки внаслідок органічного ураження головного мозку з когнітивним мовленням, та емоційно-вольовими порушеннями. Алергічний дерматит. ФРШКТ», рекомендовано диспансерне спостереження дитини за місцем проживання, заняття з дитячим психологом, дефектологом, корекційним-педагогом, тренування соціально-побутових навичок, планове проведення МРТ головного мозку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 32, 51 Конституції України, статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

У статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення

і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої, другої та шостої статті 12 Закону України

«Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

В контексті положень про усиновлення та батьківство усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька (матері) стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися її вихованням та розвитком таким чином і в такому обсязі, які в мінімальному значенні закріплені у законодавстві та визначаються загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 204/586/20 (провадження № 61-8871св21) та

від 23 червня 2022 року у справі № 175/1713/20 (провадження № 61-189св22).

З метою недопущення порушення інтересів дитини частиною першою

статті 238 СК України передбачено виключний перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення.

Так, у частині першій статті 238 СК України зазначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

Скасування усиновлення з підстави, наведеної у пункті 3 частини першої статті 238 СК України, на який посилались позивачі, є можливим за наявності між усиновлювачем та усиновленим стосунків, які роблять неможливим їхнє спільне проживання та виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків, за умови, коли це сталося незалежно від волі усиновлювача і такі обставини беззаперечно встановлені судом, оскільки за таких обставин примусове по суті збереження сім`ї може суттєво зашкодити не тільки інтересам усиновлювача, а й правам та інтересам дитини, щодо якої вирішується спір.

Натомість, судами першої та апеляційної інстанції не встановлені такі обставини.

У справі, що переглядається, встановлено, що 05 березня 2021 року Служба у справах дітей Новоград-Волинської міської ради надала позивачам, як кандидатам в усиновлювачі, направлення на знайомство з дітьми, та повну інформацію про всіх дітей, в тому числі, про стан їх здоров`я.

Крім цього, ОСОБА_20 та ОСОБА_2 було роз`яснено їх право, за бажанням, обстежити дітей в іншому медичному закладі. Кандидати в усиновлювачі знали, про те, у яких умовах проживали діти до влаштування їх у будинок дитини і що вони потребують регулярної особистої уваги з боку батьків, постійного проведення часу з матір`ю та батьком, регулярних занять з розвитку навичок самостійності відповідно віку, а також, що діти мають певні поведінкові особливості (активні, іноді проявляють агресію, важко будують контакт з однолітками), можуть вередувати та ігнорувати зауваження і прохання дорослих. Звернуто увагу усиновлювачів на те, що при вихованні дітей їм особливо знадобляться доброзичливість, терплячість, врівноваженість та стресостійкість.

Крім цього, в серпні 2021 року, Служба у справах дітей запросила психолога обстежити сім`ю позивачів, та надати психологічну допомогу батькам і дітям. Зі слів психолога відомо, що діти були перелякані, тривожні. Після цієї зустрічі, психолог запросила ОСОБА_21 до центру на комплексне обстеження, де її навчали як правильно працювати з дітьми, щоб налагодити з ними контакт. Під час навчання ОСОБА_1 вела себе пасивно, а

ОСОБА_2 навпаки, уважно слухав, задавав запитання, був активний, він любив дітей і діти його любили. До батька діти ставилися краще, казали, що він з ними гуляє, бавиться, дивиться мультфільми. Психолог пояснювала ОСОБА_1 , що 90 % дітей з інтернату мають затримку психологічного розвитку, та те, що дітьми потрібно займатися. Позивачі постійно покликалися лише на те що діти хворіють, не вживаючи жодних заходів для їх розвитку.

На підтвердження своїх доводів щодо погіршення стосунків між усиновлювачами та усиновленими дітьми ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , після усиновлення останніх, позивачі не надали жодних доказів, в тому числі на підтвердження їх звернення до фахівців з метою вирішення питання їх психоемоційного стану та встановлення причин такої поведінки.

Отже, судами правильно встановлено, що батьки не сприяли вирішенню конфліктних ситуацій між ними та усиновленими дітьми, про які вони зазначали, звертаючись до суду із позовом про скасування усиновлення.

Крім цього, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що усиновлені діти страждають на психічну чи іншу тяжку чи невиліковну хворобу, про яку усиновлювачі не знали чи не могли знати на час усиновлення, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 238 СК України є підставами для скасування усиновлення.

Діти не перебували на обліку в психіатра чи в іншого лікаря, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27 лютого

1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей» від 15 лютого 2011 року

№ 3017-VI, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом.

Отже, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди між усиновлювачем та усиновленим в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інші обставини, що негативно впливають на емоційний стан дитини.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня

2022 року у справі № 343/1092/20 (провадження № 61-7355св21).

Отже, одним із головних критеріїв щодо забезпечення усиновленої дитини духовним та фізичним розвитком є сім`я. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що розвиток дитини, її виховання базується насамперед на сімейному вихованні.

Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову про скасування усиновлення, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, правильно виходили з того, що позивачами, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не доведено обставин того, що поведінка дітей, під час проживання в їх сім`ї, змінилась настільки, що негативно вплинуло на взаєморозуміння в сім`ї, та стан здоров`я позивача (матері), з приводу чого виникли конфліктні відносини та призвело до ускладнень стосунків між батьками та дітьми поза волею позивачів.

Встановлені у справі обставини вказують на те, що саме поведінка позивачів вплинула на їх стосунки з дітьми, хоча, як встановлено судом першої інстанції, діти любили батька і батько любив дітей більше ніж мати. Батьки (усиновлювачі) не вчинили жодних дій для налагодження побуту в сім`ї, гармонійних та сімейних відносин між ними та усиновленими дітьми.

Стосунки, які склалися між позивачами та усиновленими дітьми, залежали виключно від волі батьків (усиновлювачів), а підстав, які незалежно від волі позивачів позбавляли б їх можливості виконувати батьківські обов`язки, передбачених статтею 150 СК України, судами не встановлено, оскільки саме позивачі, не мають бажання спілкуватися з усиновленими дітьми, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток

На підставі викладеного, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 238 СК України, для скасування усиновлення, а саме, що між усиновлювачами і дітьми склалися, незалежно від волі усиновлювачів, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами правових висновків Верховного Суду, викладених від 12 квітня 2021 року у справі № 176/585/21, від 15 квітня 2022 року у справі № 343/1092/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 є необґрунтованими, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Розгляд справи в апеляційному порядку за відсутності представника Служби у справах дітей Звягельської (Новоград-Волинської) міської ради Житомирської області, жодним чином не впливає на висновки суду апеляційної інстанції, викладені в оскаржуваній постанові, оскільки в судовому засіданні брав участь начальник Служби у справах дітей Новоярівської міської ради Яворівського району Львівської області, а отже інтереси дітей були захищені.

Доводи заявника про розгляд судом першої інстанції справи за відсутності позивача не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема протоколами судових засідань, відповідно до яких судові засідання в суді першої інстанції проводились за участю представника - адвоката Зозулі А. В. (повноваження, підтверджуються ордером серія ВС № 1039148). Крім того, позивач

ОСОБА_1 особисто брала участь в суді апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду першої інстанції, а тому її право на доступ до правосуддя жодним чином не порушено.

Інші обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Крім цього, в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 25 жовтня

2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 березня

2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Сердюк