Справа № 489/8130/23
Номер провадження 2/489/81/25
10 вересня 2025 року місто Миколаїв
Інгульський районний суд м. Миколаєва в складі:
головуючого судді Кокорєва В. В.,
за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Інгульського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Зеленко» (далі - відповідач), третя особа - ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна
Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою про витребування нерухомого майна, обґрунтовуючи вимоги тим, що за заповітом від 05.09.2018, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М., він є спадкоємцем за заповітом на все майно, яке належало ОСОБА_3 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , і був власником зазначеної квартири. Він не тільки проживав у спірній квартирі, але й підкреслював, що саме її він заповідає позивачу, як власник. На підтвердження чого він передав позивачу копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.01.1999, посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Кравцовою С.М., за яким він успадкував цю квартиру після смерті ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а в позивача виникло право на спадкування. Знаходячись через воєнний стан у місті Чернівці, 28.04.2022 позивач у встановлений законодавством строк звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Кривцової К.Т. із заявою про прийняття спадщини та видачу йому свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру. Оскільки нотаріус свідоцтво про право на спадщину йому не видала він звернувся до неї із заявою про передачу спадкової справи приватному нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу Барскову А.В. Постановою від 30.11.2023 приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Барсков А.В. відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з неможливістю встановити належність нерухомого майна, яке належало спадкодавцю. З цієї постанови, зокрема, слідувало, що вище вказана квартира зареєстрована за відповідачем 06.03.2023. 26.01.2004 між спадкодавцем та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продаж, за яким до останньої перейшло право власності на вказану квартиру. Станом на 26.01.2004 ОСОБА_5 була неповнолітньою. 20.02.2023 ОСОБА_6 з тим же РНОКПП, що і ОСОБА_5 заснувала ТОВ "Будівельна компанія Зеленко", до статутного капіталу якого внесла вищевказану квартиру. Таким чином, ОСОБА_7 незаконно заволоділа вищевказаною квартирою, після чого незаконно розпорядилась нею.
З цих підстав позивач просив суд витребувати від відповідача на його користь квартиру АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати.
Позивач та його представник в судовому засідання позов підтримали та просили його задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, відзив до суду не подав.
Третя особа в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомила.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Постановою Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, провадження № 61-175сво21, роз`яснено, що при ухваленні рішення суду, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це відповідає вимогам ЦПК України і не є порушенням прав сторін.
Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.
Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.
Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.01.1999, посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Кравцовою С.М., право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Інгульським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №1083, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 64 років.
Судом досліджено копію спадкової справи № 46/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , з матеріалів якої вбачається, що за життя останній склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження про те, що все належне йому майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, всі його майнові та немайнові права, тобто все те, на що він буде мати право за законом на день його смерті, він заповідає ОСОБА_1 . Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. 05.09.2018 та зареєстровано в реєстрі за № 986.
У встановлений законом строк позивачем було подано заяви до приватного нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовій К.Т. про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 за заповітом. В подальшому спадкову справу № 46/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , за клопотанням позивача було передано до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Барскова Артема Вікторовича.
Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Барскова А.В. від 127/02-31 позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з неможливістю встановити належність нерухомого майна, яке належало спадкодавцю.
Так, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав, довідка №374746019 від 17.04.2024, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Зеленко» на підставі рішення про передачу майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду)).
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17.03.2025 у ц/с №489/ 2762/24 визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає зі закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст.387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст.391 ЦК України, ч.2 ст. 52 ЗК України).

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (п.57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17).

Згідно з ст.387,ч.1 ст.388ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка немала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише уразі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 766/4410/17 від 09.02.2023 при розгляді спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів, в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, установлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Застосовуючи положення статей 387, 388 ЦК України необхідно виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування. Тлумачення положення статті 387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі (постанова Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 203/3937/16-ц від 27.11.2019) .

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/266/15-ц від 16.06.2020).

Як встановлено судом позивачем у передбаченому законом порядку було набуто право власності на нерухоме майно, що є предметом спору.

Проте це майно перейшло у власність юридичної особи як внесок до статутного капіталу від 06.03.2023.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивач у справі на теперішній час є законним власником спірного нерухомого майна, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.03.2025, яке набрало законної сили, а отже володіння таким майном відповідачем фактично є незаконним, що зумовлює виникнення у позивача права вимагати від відповідача повернення спірного нерухомого майна, а у відповідача - обов`язку здійснити таке повернення в натурі.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано доводів позивача, а отже порушене право останнього підлягає захисту судом у спосіб, що визначений законодавцем.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката,несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19 від 03.10.2019).

На підтвердження судових витрат суду надано: квитанції про сплату коштів та Акт прийому виконаних робіт (послуг).

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги тривалість розгляду справи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання адвокатських робіт (наданих послуг), фактичну участь представника позивача при розгляді даної справи, ціну позову, суд вважає, що вимоги про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справи підлягають задоволенню, в розмірі 10000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Позовні вимоги задовольнити.

Витребувати квартиру АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Зеленко» у власність ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Зеленко» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7606,32 грн. (сім тисяч шістсот шість гривень 32 копійки) та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч гривень), витрати на комісію банку 125 (сто двадцять п`ять) грн.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Зеленко», місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Пушкінська, 17а;

Третя особа: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 ; останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення - з моменту складення повного тексту рішення.

Позивач, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10.09.2025. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя В. В. Кокорєв