ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10вересня 2025 року

м. Київ

справа № 367/81/22

провадження № 61-5414св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі:товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київ Фінанс», ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бєлкін Леонід Михайлович, на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П., від 13 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ФК «Київ Фінанс», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності.

Позовну заяву мотивовано тим, що 13 березня 2008 року, на забезпечення виконання умов кредитного договору від цього ж числа про надання позивачці кредиту у розмірі 100 000 доларів США, АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

08 грудня 2021 року ТОВ «ФК «Київ Фінанс» на підставі договору купівлі-продажу відчужило належну позивачці квартиру на користь ОСОБА_2 . Як зазначено у договорі купівлі-продажу, право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить продавцю як іпотекодержателю на підставі договору іпотеки від 13 березня 2008 року, який містить іпотечне застереження.

Позивачка посилалася на те, що вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки ТОВ «ФК «Київ Фінанс» не надало нотаріусу докази переходу права вимоги до позивачки за кредитним та іпотечним договорами, а також вимогу про усунення порушено основного зобов`язання із повідомленням про намір продажу предмета іпотеки. Крім того, зазначала, що умовами договору іпотеки передбачено укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, однак такий договір між сторонами не укладався, отже фінансова компанія не набула права звернення стягнення у позасудовий спосіб у порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеки». Зауважувала, що матеріали реєстраційної справи також не містять оцінки предмета іпотеки. Додатково позивач звертала увагу на те, що відносно спірної квартири існував арешт, відсутність якого, відповідно до чинного законодавства, мав перевірити нотаріус, що не було зроблено.

Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 08 грудня 2021 року між ТОВ «ФК «Київ Фінанс» і

ОСОБА_2 , а також припинити право власності останнього на спірну квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 серпня 2024 року у складі судді Кухленка Д. С. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ТОВ «ФК «Київ Фінанс» дотрималося вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» та надіслало позивачці вимогу про усунення порушень та про попередження про намір звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, на момент укладення договору купівлі-продажу була проведення оцінка вартості спірної квартири. Суд зазначав, що договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в тому числі, шляхом продажу предмета іпотеки у порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Отже, суд вважав, що позивачка не довела належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилалася як на підставу для задоволення позову.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 рокурішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 серпня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08 грудня 2021 року, а саме: квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Київ Фінанс» та ОСОБА_2 , з одночасним припиненням права власності у ОСОБА_2 на вказану квартиру.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що хоча й суд дійшов правильного висновку про дотримання іпотекодержателем вимог статті 35 Закону України» Про іпотеку» та надання звіту про оцінку майна, однак не звернув уваги, що умовами договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звертати стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку» лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, однак такий договір не було укладено між сторонами, що свідчить про порушення вимог законодавства при укладенні договору купівлі-продажу предмета іпотеки та є підставою для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України. Крім того, суд апеляційної інстанції додаткового зазначив, що матеріали справи не містять доказів переходу права вимог за кредитним та іпотечним договорами від АКІБ «УкрСиббанк» до ТОВ «ФК «Київ Фінанс», а надані відповідачем відповідні докази на стадії апеляційного провадження суд відхилив, з огляду на положення статті 367 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи

25 квітня 2025 року від імені ОСОБА_2 - адвокат Бєлкін Л. М. подав до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просив її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду України від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, від 22 березня 2017 року у справі № 522/12709/14-ц, від 28 вересня 2016 року у справі № 756/5909/14-ц та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, як на підставу касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме обгрунтовує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що договір іпотеки містить відповідне застереження про можливість позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку», а тому укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя чинним законодавством не вимагається. Посилається на те, що суд апеляційної інстанції, зазначаючи про відсутність доказів переходу права вимоги за іпотечним договором до ТОВ «ФК «Київ Фінанс», не звернув уваги на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка долучалася до суду першої інстанції та в якій зазначено про зміну іпотекодержателя з АКІБ «УкрСиббанк» на ТОВ «ФК «Київ Фінанас», а наданий останнім відповідний договір до суду апеляційної інстанції лише підтвердив такий перехід, а не встановлював нових обставин.

Відзив на касаційну скаргу

У липні 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивачка посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови. Зазначає, що в договорі іпотеки сторони обумовили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, однак такий договір укладено не було, а тому ТОВ «ФК «Київ Фінанс» не набуло права звернення стягнення на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 04 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

13 березня 2008 року ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» уклали кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позивачці кредит у розмірі 100 000 доларів США, строком до 13 березня 2029 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 13 березня 2008 року ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» уклали іпотечний договір, предметом якого є належна позивачці квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 4.5. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Згідно з пунктом 5.2 розділу 5 договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункт 5.2.1); отримання іпотекодержателем права продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункт 5.2.2).

08 грудня 2021 року ТОВ «ФК «Київ Фінанс», діючи відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотек», на підставі договору купівлі-продажу відчужило належну позивачці квартиру на користь ОСОБА_2 .

Як зазначено у договорі купівлі-продажу від 08 грудня 2021 року, право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить продавцю на підставі договору іпотеки від 13 березня 2008 року, який містить іпотечне застереження, а також договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеного 07 жовтня 2021 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Київ Фінанс».

Права продавця як іпотекодержателя нерухомого майна, що відчужується за цим договором, підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 289099792, отриманою 08 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В., номер запису про іпотеку: 44365973 (спеціальний розділ) (останній абзац частини пункту 1 договору купівлі-продажу).

Згідно з висновком об`єкта експертної грошової оцінки, звіт про оцінку майна № 1337/10/21, складеним 11 жовтня 2021 року ПП «ГАБ`ЯНО», вартість об`єкту нерухомого майна складає 689 000,00 грн без ПДВ (пункти 1, 5 договору купівлі-продажу).

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що зазначена касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час

укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 38 Закону у відповідній редакції, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Отже, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Установлено, що відповідно до оспорюваного договору купівлі-продажу

від 08 грудня 2021 року продавець ТОВ «ФК «Київ Фінанс», діючи відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», продало належну ОСОБА_1 квартиру, зазначивши, що право продажу належало продавцю як іпотекодержателя на підставі договору іпотеки від 13 березня 2008 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що договір іпотеки від 13 березня 2008 року застереження про задоволення вимог іпотекодержателя не містить. Зокрема, договір не передбачає спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі статті

38 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу іпотекодержателем предмету іпотеку.

Так, відповідно до пункту 4.5. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

За змістом підпункту 5.2.2 пункту 5.2 розділу 5 договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється, зокрема, отриманням іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Отже, сторони за договором іпотеки погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (пункт 4.2 договору іпотеки).

Проте матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який би надавав

ТОВ «ФК «Київ Фінанс» право продажу предмета іпотеки від імені власника

ОСОБА_1 .

Також зі змісту договору іпотеки вбачається відсутність у ньому відповідного іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що надає згоду на укладення від його імені договору купівлі-продажу предмета іпотеки у порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку.

Таким чином, установивши, що матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також відсутність відповідного застереження у договорі іпотеки, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що іпотекодержатель не набув права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а тому підставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 та визнав недійсним договір купівлі-продажу належної їй квартири як такий, що укладений з порушенням вимог статей 203, 215 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що іпотечним застереженням є

пункт 5.2.2 договору іпотеки Верховний Суд відхиляє, оскільки цим пунктом не передбачено, що іпотекодавець надає згоду на продажу від її імені предмета іпотеки у порядку, передбаченому статтею 38 Закону України.

У підпункті 5.2.2 іпотечних договорів сторони визначили способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом отримання іпотекодержателем права продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Тобто, сторони за договором іпотеки дійшли згоди, що іпотекодержатель отримує право продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця, а саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи аналогічний зміст договору іпотеки, також дійшла правового висновку про те, що він вимагає укладення додаткового договору для задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 27 жовтня 2021 року у справі № 127/5022/17 (провадження № 61-13268св20), від 15 грудня 2021 року справа № 607/15719/19 (провадження № 61-17879св20), від 22 березня 2023 року у справі № 758/12047/16-ц (провадження № 61-7619ск22), від 09 серпня

2023 року у справі № 753/17757/19 (провадження № 61-6815св22), від 21 лютого 2024 року у справі № 335/5605/22 (провадження № 61-13685св23).

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що підпункт 5.2.2 пункту 5.2 договору іпотеки не є іпотечним застереженням, за яким іпотекодержатель отримав право продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Тобто, укладаючи договір іпотеки 13 березня 2008 року, сторони не встановили можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», зокрема передбачений частиною третьою статті

36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору), який визначає право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Доводи касаційної скарги про необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, помилкові.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для передання справи на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду необхідна одночасна наявність підстав, визначених процесуальним законом, зокрема, існування виключної правової проблеми та необхідності формування єдиної правозастосовчої практики, необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів цієї ж палати або у складі такої палати, а також у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Наведені підстави для прийняття зазначеного процесуального рішення у цій справі відсутні, доводи, наведені щодо вказаного питання, є необґрунтованими. Верховним Судом не встановлено наявності виключної правової проблеми, яка зумовлювала б необхідність передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для формування єдиної правозастосовчої практики.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду України, викладених у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, від 22 березня 2017 року у справі № 522/12709/14-ц, від 28 вересня 2016 року у справі № 756/5909/14-ц та ін. (щодо можливості звернення стягнення на підставі відповідного застереження, що міститься у договорі іпотеки) помилкові, оскільки зроблені судом апеляційної інстанції висновки не суперечать висновкам суду касаційної інстанції, з огляду на те, що у справі, яка переглядається, такого застереження договір іпотеки не містить, сторони обумовили можливість позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» лише шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежностівід характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бєлкін Леонід Михайлович,залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного судувід 13 березня 2025 року без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович