Справа № 306/1102/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 серпня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Джуги С.Д.,

суддів Кожух О.А., Мацунича М.В.,

з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Новікова Інна Станіславівна, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2024 року у складі судді Вінер Е.А., у справі за позовом акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 05.12.2019 між акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №301, за яким позичальнику надано кредит у сумі 35 796 грн.; 13.12.2022 укладено кредитний договір №, за яким позичальнику надано кредит у сумі 59 780,69 грн. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк.

Вказував, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.03.2024 склала: 1) за кредитним договором від 05.12.2019 №301 - 56912.36 грн., з яких: 34499.87 грн. заборгованість за кредитом; 22412.49 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією; 2) за кредитним договором від 13.12.2022 № - 71692.10 грн., з яких: 58781.19 грн. заборгованість за кредитом; 6.09 грн. заборгованість процентами; 12904.82 грн. заборгованість за комісією. Загальна сума заборгованості станом на 31.03.2024 складає 128604,46 гривень.

Позивачем було направлено письмові вимоги відповідачу на адресу місця проживання, проте заборгованість нею погашена не була.

Стверджував, що на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ «Перший Український Міжнародний Банк», у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 128604,46 гривень.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2024 року позов акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (; вул. Андріївська, буд. 4, м. Київ, 04070) заборгованість у сумі 118 604,46 гривень (сто вісімнадцять тисяч шістсот чотири гривень 46 коп.). Вирішено питання про судові витрати. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Новікова Інна Станіславівна, просить рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру заборгованості та в частині розподілу судових витрат змінити, стягнувши заборгованість за кредитним договором № від 13 грудня 2022 року у розмірі 53787,28 грн. та за кредитним договором №301 від 05 грудня 2019 року в розмірі 21 343, 70 грн., та здійснивши розподіл судових витрат пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції взагалі не надано оцінки доводам відповідача щодо неправомірності нарахування комісії за користування кредитними коштами. Вказує, що фактично комісією за обслуговування кредитної заборгованості за договором № від 13 грудня 2022 року встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Зазначає, що згідно з розрахунком заборгованості за договором №301 від 05 грудня 2019 року відсотки за користування кредитом нараховувалися після закінчення строку дії договору, тобто після 05 листопада 2021 року, оскільки іншого кінцевого строку договору матеріали справи не містять, а тому вимога про стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 22 412,49 грн. задоволенню не підлягає, так як нарахована поза межами строку договору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Новікова Інна Станіславівна у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. На підставі ч.2 ст.372 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності нез`явившихся осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов частково, та визначаючи суму заборгованості відповідача у розмірі 118 604,46 грн., яка підлягає стягненню з неї на користь позивача, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, а також часткової оплати відповідачем заборгованості за кредитним договором.

Однак, з таким висновком колегія суддів не може погодитися у повній мірі, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

В статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з Положенням про застосування електронного підпису в банківській системі України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 14.08.2017 № 78 використання удосконаленого ЕП, удосконаленої електронної печатки та простого ЕП здійснюється на підставі договору між банком і клієнтом, який укладається в письмовій формі (у вигляді паперового документа з власноручними підписами сторін або як електронний документ із кваліфікованим ЕП) після проведення ідентифікації та верифікації клієнта відповідно до вимог законодавства України у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму (пункт 14).

Відповідно до пункту 29 Положення фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, має право використовувати простий ЕП у разі дотримання таких вимог: 1) електронна взаємодія фізичної особи здійснюється виключно з банком і з використанням технології, визначеної банком; 2) використання простого ЕП здійснюється на підставі договору відповідно до вимог пункту 14 розділу II цього Положення.

Враховуючи положення частини першої ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Перший Український Міжнародний Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 грудня 2019 року ОСОБА_1 підписала заяву №301 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якої АТ «Перший Український Міжнародний Банк» встановлено позичальнику кредитний ліміт у розмірі 3000 грн.; 13 грудня 2022 року укладено кредитний договір №, за яким позичальнику надано кредит у сумі 59780,69 грн., шляхом підписання заяви про приєднання до цього Договору та паспорту споживчого кредиту (а.с. 18-23).

Пунктом 2.2.5 Розділу І Публічної пропозиції АТ «Перший Український Міжнародний Банк» передбачено, що підписанням Заяви на приєднання до Договору, Клієнт беззастережно підтверджує, що на момент укладення Договору Клієнт ознайомився з повним текстом Договору (в тому числі Тарифами), повністю зрозумів його зміст та погоджується зі всіма умовами Договору.

Відповідно до п. 5.1.4. Розділу І Публічної пропозиції АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний своєчасно та повністю відшкодовувати Банку сплачені ним кошти.

Згідно з п. 5.1.7. Розділу І Публічної пропозиції АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний сплачувати заборгованість по договору, проценти за користування кредитними коштами, оплачувати комісії та неустойку, а також виконувати зобов`язання з повернення кредиту, в тому числі простроченої заборгованості, на умовах, в строки та в розмірі, що передбачені цим договором.

Встановлено, що відповідач не дотримувалась умов кредитних договорів, внаслідок чого станом на 31.03.2024 її заборгованість перед позивачем становила: по кредитному договору від 05.12.2019 №301 56912,36 грн., з яких: 34499,87 грн. заборгованість за кредитом; 22412,49 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією; по кредитному договору від 13.12.2022 № - 71692,10 грн., з яких: 58781,19 грн. заборгованість за кредитом; 6,09 грн. заборгованість процентами; 12904,82 грн. заборгованість за комісією. Загальна сума заборгованості станом на 31.03.2024 складає 128604,46 гривень (а.с.77-85).

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеними кредитними договорами, з метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача 31.03.2024 було направлено письмові вимоги щодо добровільного погашення заборгованості за кредитними договорами, проте заборгованість відповідачем погашена не була (а.с.69-72).

Відповідачем як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не заперечується факт порушення нею зобов`язань щодо повернення грошових коштів за кредитним договором № від 13 грудня 2022 року у розмірі 53787,28 грн., з яких 53781,19 грн. сума заборгованості за тілом кредиту; 6,09 грн. - сума заборгованості за відсотками, та за кредитним договором №301 від 05 грудня 2019 року в розмірі 21343,70 грн., що складає заборгованість за тілом кредиту.

Разом з тим, відповідач не погоджується із нарахованими позивачем відсотками за користування кредитними коштами у розмірі 22 412,49 грн. за кредитним договором №301 від 05 грудня 2019 року, а також комісією за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № від 13 грудня 2022 року у розмірі 12 904,82 грн.

Так, апелянт зазначає, що фактично комісією за обслуговування кредитної заборгованості встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», відтак вважає, що такі умови договору щодо сплати комісії є нікчемними. Окрім того, вказує, що за кредитним договором №301 від 05 грудня 2019 року строк кредитування визначений до 05 листопада 2021 року, однак відсотки за користування кредитними коштами продовжувалися нараховувати відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості і після строку дії такого. Вважає, що вимога про стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 22 412,49 грн. не підлягає до задоволення, оскільки такі нараховані позивачем поза межами строку договору.

Щодо стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № від 13 грудня 2022 року колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.

Згідно з абз. 4 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі №677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі №751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі №209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі №640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі №343/557/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №496/3134/19 від 13 липня 2022 року (п.31.33,32.2-32.8 постанови) викладено правовий висновок про те, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Схожі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21 (провадження №61-4202сво22), постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі №755/11636/21 (провадження №61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі №168/349/20 (провадження №61-2223св21), від 16 листопада 2022 року у справі №755/9486/21 (провадження №61-5581св22).

Пунктом 5 заяви № на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб встановлено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 1,4%.

У відповіді на відзив представником АТ «Перший Український Міжнародний Банк» зазначено, що у відповідності до положень п. 5.7.3. Публічної пропозиції АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту.

З аналізу змісту зазначеного пункту вбачається, що супутні послуги з обслуговування кредитної заборгованості полягають у виконанні функцій банком, які пов`язані із необхідними операціями (діями) щодо кредиту, тому плата за такі послуги суперечить принципам споживчого кредитування.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15.

Оскільки позичальнику встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення кредитного договору, укладеного 13 грудня 2022 року між учасниками справи щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» за кредитним договором № від 13 грудня 2022 року станом на 31.03.2024 слідує, що у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором № від 13 грудня 2022 року у загальному розмірі 71692,10 грн., з яких: - 58781,19 грн. заборгованість по сумі кредиту; - 6,09 грн. заборгованість по процентам; - 12904,82 грн. заборгованість по комісії (а.с.77-79).

Таким чином, включення банком до суми заборгованості за договором складової заборгованості за комісією є необґрунтованим. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за комісією за кредитним договором № від 13 грудня 2022 року у розмірі 12 904,82 грн. задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 30.07.2024 здійснено часткову оплату заборгованості за даним кредитним договором у розмірі 5000 грн., що стверджується квитанцією №808824 (а.с.149).

Апелянтом визнається заборгованість за кредитним договором № від 13 грудня 2022 року, з врахуванням здійсненої 30.07.2024 часткової оплати боргу, у розмірі 53787,28 грн., з яких 53781,19 грн. сума заборгованості за тілом кредиту; 6,09 грн. - сума заборгованості за відсотками

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № від 13 грудня 2022 року у розмірі 53787,28 грн., з яких 53781,19 грн. сума заборгованості за тілом кредиту; 6,09 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Щодо нарахування відсотків за користування кредитом №301 від 05 грудня 2019 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до заяви №301 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 05 грудня 2019 року вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт на кредитну картку у розмірі 3000 грн., який був збільшений до 35796 грн. Разом з тим, у даній заяві не визначено строк кредитування.

Водночас позивачем до позовної заяви додано Паспорт споживчого кредиту від 05 грудня 2019 року (а.с.23), підписаний сторонами, у якому передбачено встановлення позичальнику кредитного ліміту у розмірі 11 004 грн., строк кредитування 23 місяці (тобто до 05.11.2021), процентна ставка річних 0,01%, реальна річна процентна ставка 44,4108%.

У відповіді на відзив представник позивача вказує, що у наданому відповідачу Паспорті споживчого кредиту зазначено детальну інформацію про кредитодавця, суму кредиту, строк кредитування, мета отримання кредиту, спосіб та строк надання кредиту, розмір реальної річної процентної ставки та інші умови (а.с.155).

Таким чином, слідує, що строк кредитування за кредитним договором №301 від 05 грудня 2019 року становить 23 місяці (тобто до 05.11.2021), що передбачено Паспортом споживчого кредиту від 05.12.2019, підписаного сторонами перед укладенням ними споживчого кредиту.

Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості, банком продовжувалися нараховувати відсотки відповідачу після 05.11.2021 до 29.02.2024, що виходить за межі строку кредитування.

Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, припис абзацу другого частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У зазначеній постанові Верховний Суд сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».

Окрім того, в п. 54 постанови Верховний Суд вказав, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Тобто, згідно з позицією Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Вказаний висновок підтримано у постановах Верховного Суду у справах № 296/10217/15-ц від 07 липня 2020 року, №912/1120/16 від 04 лютого 2020 року, №910/18943/20 від 27 липня 2021 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа №910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Враховуючи наведене, оскільки сторонами визначено строк користування кредитом до 05.11.2021, то нарахування і стягнення процентів за користування кредитом після вказаної дати, поза визначеним договором строком кредитування, суперечить вимогам ЦК України та вищевикладеним висновкам Верховного Суду.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» за кредитним договором №301 від 05 грудня 2019 року станом на 31.03.2024 слідує, що залишок непогашеної відповідачем суми заборгованості за відсотками за користування кредитом станом на 30.11.2021 становить 0,00 грн.

Враховуючи наведене, включення банком до суми заборгованості за договором складової заборгованості за відсотками за користування кредитом є необґрунтованим, відтак у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом №301 від 05 грудня 2019 року у розмірі 22412,49 грн. слід відмовити, оскільки такі нараховані поза визначеним сторонами строком кредитування.

За вказаних обставин, всі платежі, які віднесені позивачем на погашення відсотків за користування кредитом після закінчення строку кредитування підлягають зарахуванню на погашення заборгованості за тілом кредиту.

Так, позивачем після закінчення строку кредитування було зараховано в рахунок погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом здійснені відповідачем платежі на загальну суму 8156,17 грн., на яку підлягає зменшенню визначена позивачем станом на 31.03.2024 заборгованість за тілом кредиту.

Отже, заборгованість відповідача за тілом кредиту №301 від 05 грудня 2019 року, з урахуванням наведених платежів, станом на 31.03.2024 фактично становить 26343,70 грн. (34499,87 грн. - 8156,17 грн.).

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 30.07.2024 здійснено часткову оплату заборгованості за даним кредитним договором у розмірі 5000 грн., що стверджується квитанціями №09017 та №54930 (а.с.148).

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №301 від 05 грудня 2019 року у розмірі 21343,70 грн., що становить заборгованість за тілом кредиту. У задоволенні решти вимог слід відмовити.

Відповідно до п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Виходячи з наведеного рішення суду першої інстанції підлягає зміні, із викладенням резолютивної частини рішення у редакції даної постанови.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем заявлено позов на суму 128604,46 грн. Апеляційним судом задоволено вимоги позивача в загальному розмірі 75130,98 грн., що складає 58,42% від пред`явлених вимог.

При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн. За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн.

Загальний розмір судових витрат по справі становить 6056 грн., а отже на позивача слід покласти 58,42% від судових витрат 3537,92 грн., а на відповідача 41,58 % судових витрат 2518,08 грн.

З огляду на викладене та враховуючи приписи ч.10 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути різницю судових витрат у розмірі 1115,52 грн. (3633,60 -2518,08).

Керуючись ст.ст.141,374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Новікова Інна Станіславівна, задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2024 року в частині визначеного розміру заборгованості та в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (код ; вул. Андріївська, буд. 4, м. Київ, 04070) заборгованість за кредитним договором № від 13 грудня 2022 року у розмірі 53787,28 грн. та за кредитним договором №301 від 05 грудня 2019 року в розмірі 21 343, 70 грн. У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1115,52 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 15 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: