Справа № 344/5406/25
Провадження № 2/344/4793/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р.

за участю секретаря судового засідання Комуніцької Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

27.03.2025 судом через систему «Електронний суд» отримано позовну заяву представника позивача за довіреністю Захаріїва Б.Д. до відповідача, у якій просить про стягнення з відповідача на користь позивача 131 950 грн. попередньої оплати за товари техніку (с/г техніку) для власних побутових потреб. В обґрунтування позову вказує на те, що позивач є споживачем по квитанції від 02.03.2025 згідно оголошення OLX.ua здійснив попередню оплату відповідачу по наданих ним реквізитам за техніку ( с/г) на загальну суму 131 950 грн. ( в т.ч. 1950 грн. комісійна вигода) для власних побутових потреб. Однак, відповідач, який по квитанції від 02.03.2025 одержав суму попередньої оплати товару, не передав такий позивачу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 27.03.2025 справу передано судді Кіндратишин Л.Р.

Ухвалою судді від 27.03.2025 позовну заяву залишено без руху. Представником позивача Захаріїв Б.Д. усунуто недоліки, зазначені судом.

14.04.2025 ухвалою судді відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

08.05.2025 представником відповідача адвокатом Дворніченко О.О. подано клопотання про передачу справи за підсудністю. В обґрунтування зазначено, що у позовній заяві позивач, безпідставно посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживача», просить захистити його права як споживача, але зроблено це причин: для неправомірного застосування норм ч. 5 ст. 28 ЦПК України при вирішенні територіальної юрисдикції (підсудності) вказаної справи та для незаконного звільнення від сплати судового збору. Для того щоб стверджувати, що відповідач є продавцем в розумінні визначення термінів Закону України «Про захист прав споживача» необхідно довести, що ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність і зареєстрований підприємцем. Між тим в позовній заяві відсутні будь-які посилання на наявність такого статусу у відповідача, а серед додатків відсутні відповідні докази.

09.05.2025 - представником відповідача адвокатом Дворніченко О.О. подано відзив.

12.05.2025 представником позивача Захаріїв Б.Д. подано заяву (письмове обґрунтування).

13.05.2025 представником відповідача адвокатом Дворніченко О.О. подано додаткові пояснення.

19.05.2025 - представником позивача Захаріїв Б.Д. подано заяву ( фактичне заперечення на додаткові пояснення)

19.05.2025 представником відповідача адвокатом Дворніченко О.О. подано додаткові пояснення.

26.05.2025- представником відповідача адвокатом Дворніченко О.О. подано заяву про розгляд клопотання про передачу справи за підсудністю без участі.

Ухвалою суду від 26.05.2025 позов залишено без розгляду.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 31.07.2025 ухвалу суду про залишення позову без розгляду скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

07.08.2025 справа надійшла у провадження суду.

08.08.2025 від представника позивача Захаріїва Б.Д. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника. Позов підтримує та просить задоволити.

27.08.2025 від представника відповідача адвоката Дворніченко О.О., у якому просить розглянути до початку розгляду справи по суті клопотання від 07.05.2025 про передачу справи за підсудністю до Ізмаїльського районного суду Одеської області. Зокрема, зазначено, що у позовній заяві ОСОБА_1 , безпідставно посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживача», просить захистити його права як споживача, але зроблено це з наступних причин: для неправомірного застосування норм ч. 5 ст. 28 ЦПК України при вирішенні територіальної юрисдикції (підсудності) вказаної справи та для незаконного звільнення від сплати судового збору. На безпідставність використання позивачем норм Закону України «Про захист прав споживача» звернув увагу і Івано-Франківський апеляційний суд в ухвалі від 04.07.2025.

Сторони, представники у судове засідання не з`явилися, подавши вищевказані заяви.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин, суд вважає можливим провести судове засідання без участі осіб, що не з`явилися та без проведення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного висновку:

Для визначення підсудності спору суду необхідно з`ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду (ст.19 ЦПК України).

Територіальна підсудність (юрисдикція) - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Статтею 28 ЦПК України визначена альтернативна підсудність справ за вибором позивача.

Як вбачається з ч.5 ст.28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Обґрунтовуючи підсудність, позивач у позові посилається на ч. ч. 1, 3 ст. 22 Закону України « Про захист прав споживачів».

Згідно вказаних норм, захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Із п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Пунктом 18 ст. 1 вказаного Закону визначено, що продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.

При цьому застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання, які визначені ст.21 вказаного вище Закону.

Отже, позивачем не обґрунтовані позовні вимоги відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись у позовній заяві на положення ч.ч. 1,3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», представник позивача не зазначив в чому полягає порушення прав позивача, саме як споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», про що також зазначено в ухвалі Івано-Франківського апеляційного суду від 04.07.2025 у межах розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду про залишення позову без розгляду, якою продовжено строк для усунення недоліків пов`язаних із несплатою судового збору з огляду на відсутність підстав для застосування норм Закону України « Про захист прав споживачів».

Також, сторона позивача не подала заперечень щодо заявленого представником відповідача клопотання про передачу справи за підсудністю пов`язаних із застосування Закону України «Про захист прав споживачів».

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні»).

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядок розподілу товару, тощо. А у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин.

Разом з тим, у заяві від 12.05.2025, представник позивача вказує, що «крім того», місцем виконання договору купівлі-продажу с/г техніки є зареєстроване місце проживання позивача, до якого відповідачем мала бути доставлена техніка ( а.с. 86), тому позов підлягав пред`явленню за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача ( ч.8 ст. 28 ЦПК України).

Так. згідно із ч. 8 ст. 28 ЦПК України, позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Отже, правила цієї статті застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

При цьому, за загальним правилом, місце виконання зобов`язання є договірною умовою та узгоджується сторонами у договорі, та у даному випадку сторони можуть передбачити будь-яке місце виконання, яке буде зручне для сторін. Місце виконання договору, у випадку його визначення сторонами у договорі, є однією з умов договору, що зумовлює обов`язок виконання договору саме у погодженому сторонами місці.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви, матеріалів позову, як долученої квитанції про переказ готівки ТОВ «НоваПей» № від 02.03.2025, із призначенням «оплата за техніку» не вбачається місця виконання договору чи будь-якої особливості виконання лише у м. Івано-Франківську.

Позов пред`явлено до фізичної особи.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом ( ч. 1 ст. 27 ЦПК України).

При цьому, як вбачається із відповіді №1241233 від 28.03.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 , є АДРЕСА_1 .

На підставі вищевикладеного судом встановлено, що справа не підсудна Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області.

Водночас суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо:справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Отже, суд повинен суворо дотримуватися правил підсудності.

Суд акцентує увагу на тому, що дана ухвала не є відступом від дотримання принципу недопустимості спорів про підсудність, а є ухвалою, яка визначає встановлений законом суд, гарантування розгляду справи яким, є основою практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») щодо належної юрисдикції судових органів.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).

Тому з врахуванням наведеного, враховуючи недопустимість порушення правил щодо підсудності, суд дійшов висновку, що цивільну справу слід передати за підсудністю до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, тобто зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 27, 28, 31, 32, 257-261 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИЛА:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, передати за підсудністю до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.

Передачу справи здійснити не пізніше п`яти днів після закінчення строку на оскарження даної ухвали, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Згідно з ст.261 ЦПК України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду.

Суддя Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.