КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/7549/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року, ухвалені у складі судді Савицького О.А. в м. Київ, та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Савицького О.А. в м. Київ у справі за позовом Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року позивач Будинкоуправління № 1 ККЕУ звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 серпня 2019 року по 31 травня 2023 року у розмірі 17445,19 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 9287,33 грн., 3 % річних у розмірі 2007,39 грн., всього 28739,91 грн.

Позов мотивував тим, що з 01 квітня 2017 року по теперішній час є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 відповідно до наказу Міністерства оборони України № 695 від 16 грудня 2016 року «Про передачу житлового фонду будинкоуправлінь Київського квартирно-експлуатаційного управління», будинкоуправління № 1 є самостійним господарюючим суб`єктом, від свого імені надає житлово-комунальні послуги по будинках, які знаходяться на обслуговуванні. Багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 , обслуговується Будинкоуправлінням № 1 , яким своєчасно та в повному обсязі надаються житлові послуги належної якості, проте власники квартири АДРЕСА_1 в даному будинку, які є споживачами послуг з утримання будинку та прибудинкової території, що надаються позивачем, своїх обов`язків по їх оплаті не виконують належним чином, в зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка за період з 01 серпня 2019 року по 31 травня 2023 року становить 17445,19 грн., на дану суму заборгованості позивачем нараховано інфляційну складову боргу у розмірі 9287,33 грн., 3 % річних у розмірі 2007,39 грн. Співвласником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Крім того, позивачем понесені судові витрати, які складаються з судового збору 2684 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 4000 грн., загальний розмір судових витрат 6684 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Будинкоуправління № 1 20288,38 грн., з яких 16745,19 грн. - заборгованість за житлово-комунальні послуги, 1629,19 грн. - витрати по сплаті судового збору, 1214 грн. - витрати на професійну правничу допомогу, в решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Будинкоуправління № 1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 910,50 грн.

Позивач Будинкоуправління № 1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та додатковим рішенням, подав апеляційні скарги, в яких, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судових рішень, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення інфляційної складової боргу, 3 % річних, а також в частині стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу, скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, вирішити питання про новий розподіл судових витрат в суді першої інстанції та апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що наданий позивачем розрахунок інфляції та 3 % річних проведений невірно, посилаючись при цьому на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 756/9094/15. Однак в цій постанові не встановлено порядок застосування норм права щодо розрахунку інфляційної складової боргу та 3 % річних і в них не закріплена позиція, що при щомісячних зобов`язаннях стягнення проводяться по кожному щомісячному зобов`язанню, що підтверджує необґрунтованість посилання суду першої інстанції на цю постанову.

Ще однією підставою для відмови в позові в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних суд першої інстанції вказав неврахування позивачем положень постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану». Пояснював, що інфляційні втрати та 3 % річних були нараховані щомісячно позивачем на суму заборгованості, яка виникла в період з 01 серпня 2019 року по 31 травня 2023 року. Постанова Кабінету Міністрів України № 206 застосовується з 24 лютого 2022 року. Однак суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за весь період, отже, суд застосував постанову до правовідносин, які виникли та мали місце до її прийняття та введення в дію.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що реальний розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката становить 2000 грн., оскільки ціна позову в даній справі становить 28739,91 грн., загальний розмір витрат, понесених станом на момент подання позову, становив 4000 грн., що є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для позивача. Суд першої інстанції безпідставно, без жодного обґрунтування та пояснень, керуючись власними суб`єктивними переконаннями, оцінив роботу адвоката в 2000 грн., при цьому не конкретизував, за який саме вид наданих адвокатом послуг розмір витрат є завищеним.

В частині оскарження додаткового рішення вказував, що у випадку скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року в частині стягнення з відповідача розрахованої судом суми судового збору та витрат на правничу допомогу, скасуванню підлягає також додаткове рішення.

Разом із апеляційною скаргою подано заяву про новий розподіл між сторонами судових витрат, у якій Будинкоуправління № 1 просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені витрати на оплату судового збору в розмірі 6710 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500 грн. за обидві інстанції, а в подальшому подано клопотання про доповнення цієї заяви, у якій позивач просив додатково стягнути на його користь 2500 грн. за участь представника позивача в судовому засіданні 24 березня 2025 року.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року, а у разі відсутності підстав для цього зменшити витрати на правову допомогу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на положення ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 908/574/20 про те, що неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі, а в разі розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження - до ухвалення судового рішення у справі, про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухваленні судового рішення щодо таких судових витрат.

Отже, заяву про стягнення судових витрат особа має подати до прийняття судового рішення, а докази, що підтверджують конкретний розмір судових витрат, можуть бути подані особою, в даному випадку, до ухвалення рішення у справі по суті позовних вимог або ж протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, однак виключно у разі здійснення стороною заяви, в даному випадку до ухвалення рішення у справі по суті позовних вимог, про неможливість з поважних причин подати відповідні докази у цей строк.

Судом не було враховано, що всупереч вказаним вимогам законодавства до закінчення судових дебатів у справі не було зроблено відповідної заяви про подання таких доказів. Також судом першої інстанції залишено поза увагою, що у відповіді на відзив від 24 червня 2024 року міститься застереження щодо суми правничих витрат за цей процесуальний документ у розмірі 1500 грн., однак доказів щодо розміру таких витрат суду не надано. Вказане свідчить про наявність відповідних доказів щодо зазначеної суми.

Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, представник позивача повинна була і мала можливість перед судовими дебатами, а також разом із відповіддю на відзив від 24 червня 2024 року у суді першої інстанції надати розрахунок, зазначивши розмір витрат, які поніс позивач за цей процесуальний документ, а також мала можливість надати ці докази у підтвердження понесених позивачем витрат, які датовані до 01 жовтня 2024 року (акти від 18 червня 2024 року та від 28 червня 2024 року, платіжна інструкція від 02 липня 2024 року). Вказані обставини не з`ясовувалися і не оцінювалися судом першої інстанції та висновок суду про можливість стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 910,50 грн. є помилковим.

Посилався на положення ч. 1 ст. 270 ЦПК України, вказував, що ухвалюючи рішення 01 жовтня 2024 року, судом було вирішено усі питання, визначені ч. 1 ст. 264 ЦПК України. Зі змісту судового рішення вбачається вирішення судом питання розподілу судових витрат, зокрема і витрат на професійну правничу допомогу. Отже, підстави для ухвалення додаткового рішення у цій справі були відсутні. Приймаючи до уваги вирішення судом питання про розподіл судових витрат під час ухвалення рішення, процесуальним наслідком поданої позивачем заяви є саме відмова в ухваленні додаткового рішення, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду в постановах від 16 квітня 2019 року в справі № 817/1889/17, від 29 червня 2022 року в справі № 908/574/20.

Також слід враховувати, що на нерозумність такого розміру витрат (910,50 грн.), стягнутого судом лише за складання та направлення відповіді на відзив, вказує також те, що заявлена вперше сума витрат на правничу допомогу складала 4000 грн. (складання позовної заяви, два клопотання), яка судом зменшена до 2000 грн., а враховуючи положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача стягнуто 1214 грн.

При цьому слід враховувати, що вказана відповідь на відзив не спростовує доводів відповідача та аналогічна тим, що викладені в позовній заяві. Навіть твердження відповідача щодо застосування до спірних правовідносин не спростовані ЦК України, а сторона позивача посилається на Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237. Вищевикладене вказує на формальний підхід суду до розгляду даного питання, крім того, рішення не містить інших вагомих аргументів позивача, а текст додаткового рішення викладений неточно і неякісно.

Від відповідача ОСОБА_1 також надійшов відзив на апеляційну скаргу Будинкоуправління № 1, в якому відповідач просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. Посилався на те, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки позивач просив суд стягнути ці суми в період, коли діяла заборона їх нарахування та стягнення згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану».

Щодо додаткового рішення, вказував, що на його думку суд першої інстанції неправомірно дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь Будинкоуправління № 1 витрат на правничу допомогу у розмірі 910,50 грн., за складання та відправлення відповіді на відзив, адже у суду були наявні підстави відмовити в задоволенні відповідної заяви, оскільки докази понесення витрат на правничу допомогу були надані без дотримання умов для подання таких доказів, які регламентовані ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Також суд неправомірно дійшов висновку про визначення розміру витрат на правничу допомогу в сумі 910,50 грн. В зв`язку з цим відповідачем було оскаржено додаткове рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. З огляду на наявність підстав для скасування додаткового рішення з підстав, викладених у його апеляційній скарзі, аргументи позивача підлягають відхиленню.

Вказував, що клопотання про доповнення заяви про новий розгляд між сторонами судових витрат не передбачене нормами ЦПК України та підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Управління № 1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року підлягає частковому задоволенню, апеляційні скарги Управління № 1 та ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в частині, що оскаржується, в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що з 01 грудня 1984 року відповідач зареєстрований та проживає у квартирі за адресою АДРЕСА_1 та є власником частини цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 квітня 2000 року (а. с. 129 том 1) та 1/4 частини цієї квартири, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 січня 2021 року (а. с. 23 - 25 т. 1).

Згідно з наказом Міністерства оборони України від 16 грудня 2016 року № 695, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на балансі у позивача (а. с. 27 - 30 т. 1).

Позивачем надано копії договорів, укладених з постачальниками комунальних послуг (вивезення твердих побутових відходів, постачання електричної енергії, проведення дератизаційних і дезінсекційних робіт, технічне обслуговування ліфтів) на підтвердження належного обслуговування та утримання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також довідку від 06 липня 2023 року № 188, згідно якої будинкоуправлінням надаються послуги техніка-доглядача, послуги робітника з комплексного прибирання та обслуговування будинку, послуги електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування, послуги слюсаря-сантехніка, послуги робітника з комплексного ремонту, послуги електрозварювальника, послуги покрівельника (а. с. 35 - 71 т. 1).

Позивачем надано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги, які за період з 01 серпня 2019 року по 31 травня 2023 року складають 17445,19 грн., нараховано інфляційну складову боргу у розмірі 9287,33 грн., 3 % річних у розмірі 2007,39 грн., всього 28739,91 грн. (а. с. 14 - 17).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 17445,19 грн., суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач, як співвласник квартири АДРЕСА_1 у вказаному будинку, свої зобов`язання зі сплати за надані послуги не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, дійшов висновку, що позов у частині вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01 серпня 2019 року по 31 травня 2023 року у розмірі 17445,19 грн. є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

У зазначеній частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Відмовляючи в позові в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що наданий позивачем розрахунок проведений невірно, оскільки стороною позивача не були враховані правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 756/9094/15 (при щомісячних зобов`язаннях стягнення проводиться по кожному щомісячному зобов`язанню), крім того, з розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних вбачається, що позивачем не були враховані положення постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року за № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану». За зазначених вище обставин суд не вбачав правових підстав для задоволення позову у частині вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Так, статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), постановах Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 760/11927/16, від 04 вересня 2024 року у справі № 501/2439/22, від 23 квітня 2025 року у справі № 201/6750/16-ц та інших викладено правовий висновок, згідно якого, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

При цьому суд не позбавлений права, більше того зобов`язаний при наявності заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Дійсно, з наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних вбачається, що розрахунок здійснений з підсумкової суми заборгованості 17445,19 грн., а не з кожної щомісячної суми, яка підлягала сплаті відповідачем, разом із тим, оскільки розмір щомісячних виплат у розрахунку заборгованості позивачем було зазначено, суд першої інстанції у такому випадку мав навести у рішенні власний розрахунок, але безпідставно усунувся від цього.

Іншою підставою для відмови у позові судом першої інстанції зазначено те, що позивачем не були враховані положення постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року за № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», якою передбачено, що в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Таким чином, з 24 лютого 2022 року на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням нарахуванню та стягненню інфляційні нарахування та 3 % річних не підлягали.

Разом із тим, судом першої інстанції не звернуто уваги, що позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3 % річних за період з 01 серпня 2019 року по 31 травня 2023 року.

Отже, за період з 01 серпня 2019 року по 24 лютого 2022 року, коли зазначена постанова Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року за № 206 не підлягала застосуванню до спірних правовідносин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та помилково відмовлено у стягненні сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та 3 % річних ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню в цій частині, а також у частині розподілу судових витрат, оскільки часткова відмова у позові потягла за собою неправильне вирішення питання щодо розміру цих витрат, які підлягають відшкодуванню.

Крім того, оскільки відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи і відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, покладення на нього судового збору судом першої інстанції є незаконним.

Скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови є самостійною підставою для скасування як похідного додаткового рішення суду першої інстанції від 24 березня 2025 року, яким вирішено питання про судові витрати позивача на правничу допомогу, в зв`язку з чим апеляційний суд не оцінює доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині оскарження додаткового рішення, про необґрунтованість та нерозумність таких витрат та відсутність підстав для їх стягнення.

Вирішуючи по суті позовні вимоги Будинкоуправління № 1 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, апеляційний суд виходить із того, що нарахування таких сум підлягає здійсненню за період з 01 серпня 2019 року по 24 лютого 2022 року, оскільки з 24 лютого 2022 року їх нарахування за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги було заборонено постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року за № 206.

Також апеляційний суд враховує, що згідно наданого позивачем розрахунку, ОСОБА_1 частково погашав заборгованість, а саме ним сплачено в травні 2019 року 400 грн., в липні 2019 року 754,32 грн., у серпні 2019 року 400 грн., у вересні 2019 року 400 грн., у жовтні 2019 року 350 грн., всього 2304,32 грн., тобто заборгованість з 01 лютого 2019 року по 31 липня 2019 року була повністю погашена відповідачем, а за серпень 2019 року була погашена частково і її залишок становить 175,92 грн.

Таким чином, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних на кожну щомісячну суму оплати, апеляційним судом отримано результати в розмірі 5033,15 грн. інфляційних втрат та 864 грн. 3 % річних за період з 01 серпня 2019 року по 24 лютого 2022 року, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Отже, за подання апеляційної скарги сплачено 4026 грн. За наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу позивача задоволено частково на 52 % (стягнуто інфляційні втрати та 3 % річних в загальному розмірі 5897,15 грн. із заявлених до стягнення 11294,72 грн.)., що відповідає 2093,52 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, який підлягає компенсації позивачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору.

За подання позовної заяви сплачено 2684 грн. Пропорційно до задоволення позовних вимог, які задоволено на 81 % (в загальному розмірі 23342,34 грн. із заявлених до стягнення 28739,91 грн.), позивачу підлягає компенсація за рахунок держави судового збору, сплаченого ним за подання позовної заяви в розмірі 2174,04 грн.

Таким чином, загальний розмір судових витрат, які підлягають компенсації позивачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за розгляд даної справи судом першої та апеляційної інстанції, становить 4267,56 грн.

Крім того, у позовній заяві Будинкоуправління № 1 зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

До позовної заяви додано копію додатку № 4 від 18 липня 2023 року до договору про надання правової допомоги № 2003/23-ЮЮ-БУ1 МОУ від 20 березня 2023 року, яким адвокатським об`єднанням «Бізнес Лойєр» та Будинкоуправлінням № 1 узгоджено перелік видів правової допомоги: складання адвокатського запиту в інтересах позивача до КП КМР «Київське БТІ» про надання інформації щодо власників квартири - 1500 грн., складання позовної заяви Будинкоуправління № 1 до ОСОБА_1 , складення клопотання про розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, складення клопотання про витребування доказів - 2500 грн. (а. с. 84 т. 1), а також копію акту про надання правової допомоги, підписаного 22 серпня 2023 року адвокатським об`єднанням «Бізнес Лойєр» та Будинкоуправлінням № 1, яким підтверджено надання вказаних видів правової допомоги (а. с. 86 т. 1), копію платіжної інструкції від 23 серпня 2023 року, якою Будинкоуправління № 1 сплатило гонорар на рахунок адвокатського об`єднання «Бізнес Лойєр» (а. с. 88 т. 1).

Відповідачем ОСОБА_1 подавався відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначав, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. не відповідають складності справи, обсягу наданих адвокатським об`єднанням послуг та виконаних робіт, а також часу, витраченому на надання вказаних послуг, оскільки справа є звичайним спором, в якій характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають встановлення та дослідження великої кількості фактичних обставин справи і доказів, якими ці обставини обґрунтовуються, оскільки такі правовідносини є типовими. Предметом доказування у таких справах є наявність чи відсутність заборгованості та її розмір. При цьому зауважував, що адвокат має доступ до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому звернення з адвокатським запитом від 18 липня 2023 року № 190 є безпідставним. В матеріалах справи міститься інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а до позовної заяви додано свідоцтво про право на спадщину за законом, де зазначено, що спадкоємцями після померлої ОСОБА_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в зв`язку з чим відсутня необхідність подання клопотання про витребування доказів. Позовна заява по суті є нескладною та шаблонною, відноситься до малозначних справ, які підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, а тому клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження також є безпідставним. Таким чином, подання адвокатського запиту, клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та клопотання про витребування доказів фактично свідчать про штучне збільшення обсягу робіт адвоката за рахунок подачі таких документів. Щодо складання позовної заяви, відповідач вважав, що в цій частині розмір витрат підлягає зменшенню до 500 грн. із зазначених вище підстав.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, згідно яких при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19) Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом і в подальшому, зокрема в постанові від 06 листопада 2023 року в справі № 938/466/21 (провадження № 61-5256св23).

Оцінюючи дотримання стороною позивача критеріїв реальності адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), а також критерії розумності їхнього розміру, апеляційний суд вважає в даному випадку дотриманими не в повній мірі в частині критерію необхідності, оскільки позивачем не доведено необхідність складання та направлення адвокатського запиту до КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про надання інформації щодо власників квартири, і клопотання про витребування доказів судом про надання інформації щодо власників квартири, з огляду на наявність в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, у якому зазначено необхідну інформацію про власників квартири (а. с. 24 т. 1). Крім того, не вбачаться необхідним подання клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з огляду на категорію і ціну позову у даній справі, а тому суд першої інстанції мав всі підстави для відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження за власною ініціативою.

Враховуючи вказані обставини та часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд погоджується з доводами відповідача про необхідність зменшення витрат на правничу допомогу та приходить до висновку, що з урахуванням принципів пропорційності, справедливості та верховенства права розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 2000 грн.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції у відповіді на відзив на позовну заяву Будинкоуправління № 1 зазначено, що розмір гонорару за складання даної відповіді на відзив на позовну заяву становить 1500 грн., а розмір гонорару за представництво інтересів позивача в судових засіданнях становитиме 2500 грн. за кожне судове засідання. По закінченню розгляду даної справи суду будуть надані всі докази понесених позивачем витрат (а. с. 174 т. 1).

04 січня 2025 року Будинкоуправління № 1 в особі представника ОСОБА_4 подано заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, у якій зазначено, що позивачем понесено додаткові витрати на правову допомогу 1500 грн. за складення відповіді на відзив ОСОБА_1 на позовну заяву. Посилаючись на те, що копію рішення позивачем отримано 31 грудня 2024 року через систему «Електронний суд», вважав дотриманими строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Будинкоуправління № 1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн. (а. с. 192 - 194 т. 1).

До заяви про ухвалення додаткового рішення додано копію договору про надання правової допомоги № 2003/23-ЮЮ-БУ1 МОУ від 20 березня 2023 року, укладеного адвокатським об`єднанням «Бізнес Лойєр» та Будинкоуправлінням № 1, згідно п. 4.1, 4.2 договору, розмір гонорару за надання правової допомоги, передбаченої даним договором, встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю сторін. Суми гонорару зазначаються адвокатським об`єднанням в актах про надання правової допомоги (далі акт), які формуються ним в міру необхідності та вручаються безпосередньо клієнту (уповноваженій особі клієнта) або направляються засобами поштового зв`язку чи комунікаційного зв`язку за місцезнаходженням клієнта.

Також до заяви про ухвалення додаткового рішення додано копію додаткової угоди № 1 від 15 березня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 2003/23-ЮЮ-БУ1 МОУ від 20 березня 2023 року, якою передбачено, що договір укладено строком до 20 березня 2025 року (а. с. 206).

Також до заяви про ухвалення додаткового рішення додано копію додатку № 17 від 18 червня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 2003/23-ЮЮ-БУ1 МОУ від 20 березня 2023 року, якою сторонами узгоджено перелік видів правової допомоги, в тому числі складення відповіді на відзив на позовну заяву у справі № 761/31042/23, розмір гонорару 1500 грн. (а. с. 207 т. 1) та копію акту про надання правової допомоги від 28 червня 2024 року, підписаного адвокатським об`єднанням «Бізнес Лойєр» та Будинкоуправлінням № 1, яким підтверджено надання вказаних видів правової допомоги (а. с. 209 т. 1), а також копію платіжної інструкції від 02 липня 2024 року № 741, якою Будинкоуправління № 1 сплатило гонорар на рахунок адвокатського об`єднання «Бізнес Лойєр» (а. с. 211 т. 1).

Відповідачем ОСОБА_1 подано заперечення на вказану заяву, у якому він зазначав, що питання про стягнення судових витрат було вирішено судом першої інстанції у рішенні від 24 жовтня 2024 року, а докази на підтвердження витрат на правничу допомогу за складання відповіді на відзив були у позивача в наявності на день ухвалення рішення та подані з пропуском строку, встановленого ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Розглядаючи заяву Будинкоуправління № 1 про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, зазначено, що:

«У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Обґрунтувань поважності причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі, заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не містить (а. с. 1-3 виділених матеріалів). Таким чином, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі».

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 757/33206/22-ц (провадження № 61-8292св24) зазначено, що: «тлумачення частини першої статті 246 ЦПК України та частини восьмої статті 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що у випадку, якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. А у разі закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України (п`ять днів після ухвалення рішення суду), - також і поважні причини пропуску цього строку. За відсутності обґрунтування поважних причин строку подання таких доказів до закінчення судових дебатів у справі чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат. Натомість наслідком закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, є залишення заяви без розгляду».

Отже, у даній справі розмір витрат на правничу допомогу за подання відповіді на відзив на позовну заяву був погоджений позивачем та адвокатом 18 червня 2024 року, а 02 липня 2024 року Будинкоуправління № 1 сплатило гонорар на рахунок адвокатського об`єднання, відповідні докази знаходились в розпорядженні позивача і він не був позбавлений можливості вчасно надати їх суду до ухвалення рішення у справі, при цьому поважних причин неподання цих доказів стороною позивача не зазначено, а також не заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку.

Враховуючи, що позивачем було подано докази, що підтверджують розмір понесених ним судових витрат, після ухвалення рішення, та не обґрунтовано поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення розгляду справи судом першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення заяви Будинкоуправління № 1 про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

До апеляційної скарги Будинкоуправління № 1 надано копію додатку № 23 від 02 січня 2025 року до договору про надання правової допомоги, яким сторони узгодили перелік видів правової допомоги, а саме за складання апеляційної скарги у справі № 761/31042/23 та заяви про розподіл судових витрат - 2000 грн., копію акту про надання правової допомоги від 28 січня 2025 року, підписаного Будинкоуправлінням № 1 та адвокатським об`єднанням, яким підтверджено надання вказаних видів правової допомоги, копію платіжної інструкції від 28 січня 2025 року, якою Будинкоуправління № 1 сплатило гонорар на рахунок адвокатського об`єднання «Бізнес Лойєр».

Враховуючи, що за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено частково на 52 % (стягнуто інфляційні втрати та 3 % річних в загальному розмірі 5897,15 грн. із заявлених до стягнення 11294,72 грн.), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційній інстанції у пропорційному розмірі 1040 грн.

Таким чином, загальний розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становитиме 3040 грн.

Крім того, під час розгляду справи в апеляційному суді Будинкоуправлінням № 1 подано клопотання про доповнення заяви про новий розподіл між сторонами судових витрат, у якій зазначено, що представник позивача приймала участь в судовому засіданні 24 березня 2025 року, у якій судом першої інстанції вирішувалось питання про ухвалення додаткового рішення, в зв`язку з чим стороною позивача понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн.

На підтвердження вказаних витрат Будинкоуправління № 1 надало платіжну інструкцію № 384 від 10 квітня 2025 року, додаток № 27 від 24 березня 2025 року до договору про надання правової допомоги № 2003/23-ЮЮ-БУ1 МОУ від 20 березня 2023 року, яким узгоджено перелік видів правничої допомоги, а саме представництво інтересів клієнта в судовому засіданні, призначеному на 24 березня 2025 року у справі № 761/31402/23 для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, розмір гонорару 2500 грн.; копію акту про надання правової допомоги від 10 квітня 2025 року, підписаного Будинкоуправлінням № 1 та адвокатським об`єднанням, яким підтверджено надання вказаних видів правової допомоги, копію додаткової угоди № 2 від 10 березня 2025 року, якою продовжено дію договору про надання правової допомоги № 2003/23-ЮЮ-БУ1 МОУ до 20 березня 2026 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 ЦПК України апеляційні суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду).

Враховуючи, що додаткове рішення про розподіл судових витрат під час розгляду справи судом першої інстанції ухвалюється безпосередньо цим судом, і питання про розподіл судових витрат за участь представника позивача в судовому засіданні 24 березня 2025 року судом першої інстанції не вирішувалось, розгляд такого питання не належить до компетенції апеляційного суду.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та 3 % річних ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині, а також в частині розподілу судових витрат, а також скасування додаткового рішення суду першої інстанції, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 5033,15 грн. та 3 % річних в розмірі 864 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

В іншій частині позову Будинкоуправління № 1 в частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних апеляційний суд відмовляє з наведених вище підстав.

У іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року, яким стягнуто заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 17445,19 грн., ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року задовольнити частково.

Апеляційні скарги Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та в частині розподілу судових витрат скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Позов Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (м. Київ вул. Олександра Кониського 64/68 код ЄДПОУ 24969846) інфляційні втрати в розмірі 5033,15 грн., 3 % річних в розмірі 864 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 3040 грн.

В решті позову Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України відмовити.

Судові витрати, понесені Будинкоуправлінням № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, а саме судовий збір в розмірі 4267,56 грн., компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року скасувати, заяву Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.