Провадження № 2/369/3375/25
РІШЕННЯ

Іменем України

09.09.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Янченка А.В., за участю секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., розглянувши у м. Києві у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 369/14581/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

До Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі Позивач) до ОСОБА_2 (далі Відповідач-1) та ОСОБА_3 (далі Відповідач-2), в якій Позивач просить визнати за нею право власності на рухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що протягом періоду з 2015 по 2019 рік вона, як фізична особа-підприємець, провадила господарську діяльність з імпорту та переробки рибної продукції, для чого мала намір створити відповідну виробничу базу.

З цією метою Позивачем за власні кошти було придбано будівельні матеріали та обладнання. Зокрема, було укладено наступні правочини:

?Договір №1905/2015 від 19.05.2015 та додатковий договір №1201/2016 від 12.01.2016 з ТОВ «Інтернешнл трейдінг груп» на придбання дахових та стінових сендвіч-панелей;

?Договір №34/15 від 03.06.2015 з ТОВ «Торговий дім «Стор» на поставку холодильного обладнання марки BITZER KUHLMASCHINENBAU;

?Договір №19 від 19.02.2019 з ТОВ «Тавр Стар» на придбання коптильно-варочних камер REX-POL та іншого допоміжного обладнання.

Позивач стверджує, що із придбаних нею сендвіч-панелей на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , були змонтовані чотири ангарні споруди: морозильно-складське приміщення (1150 м?), склад готової продукції (576 м?), підсобні приміщення (170 м?) та виробничий цех (1000 м?).

На момент початку будівництва у 2015 році вказана земельна ділянка перебувала у спільній частковій власності Позивача та Відповідача-2 (по 1/2 частці кожному), що, на думку Позивача, надавало їй законне право розміщувати на ділянці власне майно. 08.01.2018 Позивач подарувала свою частку у праві власності на земельну ділянку своєму синові Відповідачу-1, однак зазначає, що вказаний правочин не вплинув на її право власності на рухоме майно, яке на той час вже було створене та розміщене на ділянці.

Звернення до суду з даним позовом обумовлено тим, що Відповідач-2 безпідставно вважає все створене майно своєю власністю, не визнає прав Позивача та чинить перешкоди у користуванні цим майном, що створює правову невизначеність.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.09.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Його заперечення зводяться до наступного:

?По-перше, він стверджує, що всі ангарні споруди на земельній ділянці будувалися особисто ним без будь-якої участі Позивача, яка, за його словами, не цікавилася процесом будівництва.

?По-друге, висловлює переконання, що даний позов є штучним та поданий виключно з метою впливу на вирішення іншої судової справи №369/4523/24 між ним та Відповідачем-1 щодо поділу нерухомого майна.

?По-третє, звертає увагу суду на те, що інтереси Позивача та Відповідача-1 представляє одне й те саме Адвокатське об`єднання «Аперіо», що, на його думку, свідчить про наявність конфлікту інтересів.

?По-четверте, наголошує, що станом на 2019 рік Позивач вже не була власником частки земельної ділянки і, відтак, не мала права розміщувати будь-яке своє майно на чужій земельній ділянці без згоди її власників. Відповідач-2, як співвласник такого дозволу не надавав.

Відповідач-1, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, письмового відзиву на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив.

08.10.2024 року до суду від представника Позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої останній підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Під час підготовчого провадження суд розглянув та визнав необґрунтованим клопотання Відповідача-2 про визнання дій Позивача зловживанням процесуальними правами, оскільки право на звернення до суду є конституційним, а наявність між сторонами інших судових процесів чи родинних зв`язків не може автоматично свідчити про недобросовісність Позивача.

Ухвалою суду від 24.02.2025 року закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті.

У судове засідання 28.07.2025 року представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Перший відповідач у судове засідання 28.07.2025 року не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином.

Представник другого відповідача у судове засідання 28.07.2025 року не з`явився, подав до суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із зайнятістю, яке відхилено судом з огляду на відсутність доказів поважності причин неявки до суду, як-то повістка про виклик до суду, довідка про тимчасову непрацездатність тощо.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що на підтвердження набуття права власності на спірне майно Позивачем надано докази укладення та виконання низки договорів.

Дослідивши договори поставки №1905/2015 від 19.05.2015 та №1201/2016 від 12.01.2016, суд встановив, що ТОВ «Інтернешнл трейдінг груп» поставило Позивачу дахові та стінові сендвіч-панелі. Оплата вартості товару здійснена Позивачем, що підтверджується відповідними документами. Факт передачі товару підтверджується підписаними видатковими накладними. Відповідно до п. 4.6. вказаних договорів, право власності на товар переходить до Покупця (Позивача) в момент його передачі.

Дослідивши договір поставки №34/15 від 03.06.2015, суд встановив, що ТОВ «Торговий дім «Стор» поставило Позивачу чотири комплекти холодильного обладнання BITZER KUHLMASCHINENBAU (сер. № , , , ) на загальну вартість 1 014 360 грн. Оплата підтверджена платіжним дорученням №38 від 05.06.2015, а передача товару видатковою накладною №РН-0630/2 від 30.06.2015. Оскільки договір не містить спеціальних умов переходу права власності, воно виникає на загальних підставах, передбачених ст. 334 ЦК України, з моменту передання майна.

Дослідивши договір продажу №19 від 12.02.2019, суд встановив, що ТОВ «Тавр Стар» поставило Позивачу дві коптильно-варочні камери REX-POL KWP-4, одну камеру REX-POL KWP-2, 36 візків, 6 столів, реактор та інше обладнання на загальну суму 548 900 грн. Оплата підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів, а факт передачі видатковою накладною №31 від 13.02.2019. Відповідно до п. 3.5 договору, право власності переходить до Позивача в момент передачі товару.

Суд вважає встановленим факт спорудження ангарів саме з матеріалів, придбаних Позивачем. Хоча прямих доказів процесу монтажу не надано, часові рамки придбання матеріалів (2015-2016 роки) збігаються з періодом, коли, за твердженням, як позивача так і відповідача-2, відбувалося будівництво даних ангарів на земельній ділянці з кадастровим номером :04:001:5098. Окрім цього, відповідача-2 не заперечує проти того, що спірні ангари було збудовано в даний період, а вказує лише на те, що будівництво цих ангарів здійснював він, а не позивачка. Дані обставини доводять той факт, що спірні ангари дійсно були збудовані на даній земельній ділянці.

Суд критично оцінює твердження відповідача-2 про те, що він особисто будував ангари. Незважаючи на категоричність таких заяв, відповідач-2 не надав жодного документального підтвердження своїх заперечень. Відповідачем-2 на підтвердження своїх заперечень не надано до суду ні договорів на придбання будівельних матеріалів, ні документів про оплату, ні договорів з будівельниками, ні актів виконаних робіт, ні навіть свідчень очевидців. Суд не може брати до уваги голослівні твердження сторони, не підкріплені жодними доказами, особливо коли інша сторона надала документальне підтвердження своїх доводів.

Досліджуючи питання правового статусу земельної ділянки, суд встановив, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:5098 площею 1,5 га дійсно перебувала у спільній частковій власності ОСОБА_1 (1/2 частка) та ОСОБА_3 (1/2 частка) з квітня 2015 року.

8 січня 2018 року на підставі договору дарування, посвідченого Малаховим С.О. приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу за реєстровим №88, Сухомлінова М.М. подарувала свою частку синові - ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 181 ЦК України, речі поділяються на нерухомі та рухомі. До нерухомих речей законодавець відносить земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Аналізуючи конструктивні особливості спірних ангарів, суд бере до уваги, що вони споруджені з дахових та стінових сендвіч-панелей - сучасного будівельного матеріалу, який складається з двох профільованих металевих листів з утеплювачем між ними. Такі панелі з`єднуються між собою за допомогою спеціальних замків та кріпляться до металевого каркасу. Конструкція є збірно-розбірною, що дозволяє демонтувати споруду без пошкодження основних елементів та змонтувати її в іншому місці. Відповідач-2 протилежних доказів того, що ангари є нерухомим майном до суду не надав.

Суд при вирішенні питання про віднесення спірного об`єкта до рухомого чи нерухомого майна, враховує не лише фактичне розташування об`єкта на земельній ділянці, а й можливість його переміщення без втрати основних характеристик та цільового призначення. Тимчасові споруди, навіть значних розмірів, які можуть бути демонтовані та перенесені, слід відносити до рухомого майна.

В даному випадку оскільки ангари, збудовані із легких металевих конструкцій, які не мають фундаменту капітального типу і можуть бути розібрані без пошкодження конструктивних елементів та змонтовані в іншому місці, є рухомим майном незалежно від тривалості його розміщення на конкретній земельній ділянці.

З урахуванням цього, суд доходить висновку, що спірні ангарні конструкції за своєю правовою природою є рухомим майном. Вони не мають капітального фундаменту, їх демонтаж не призведе до знецінення або зміни призначення. Після демонтажу та перенесення в інше місце ангари зможуть виконувати ті самі функції - слугувати приміщеннями для зберігання та переробки продукції.

Відповідач-1 та відповідач-2 доводи позивача, що спірні ангарні конструкції є рухомим майном не спростували та на підтвердження протилежного останніми до суду не надано жодних допустимих доказів.

Щодо промислового обладнання (коптильно-варочних камер, холодильних установок, столів, візків тощо), то його належність до рухомого майна є очевидною та не потребує додаткового обґрунтування.

Стаття 328 ЦК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

У даному випадку позивачка набула право власності на сендвіч-панелі на підставі договорів поставки №1905/2015 від 19.05.2015 та №1201/2016 від 12.01.2016.

Згідно зі статтею 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Оскільки факт передання панелей позивачці підтверджений видатковими накладними, з моменту їх підписання вона стала власником цих матеріалів.

Коли з придбаних позивачкою матеріалів були змонтовані ангарні конструкції, відбулася трансформація будівельних матеріалів у нові речі - ангари. Оскільки ця трансформація відбулася з матеріалів, що належали позивачці, вона набула право власності на новостворені об`єкти в силу статті 331 ЦК України.

Аналогічно позивачка набула право власності на промислове обладнання (коптильно-варочних камер, холодильних установок, столів, візків тощо) - з моменту його передачі за договорами поставки, що підтверджується видатковими накладними.

Суд відхиляє аргумент другого відповідача про те, що позивачка не мала права розміщувати майно на земельній ділянці після передачі своєї частки синові.

По-перше, на момент створення ангарів (2015-2016 роки) позивачка була співвласником земельної ділянки і мала право розміщувати там власне майно.

По-друге, і це головне, право власності на рухоме майно не залежить від права на земельну ділянку, де воно розміщене. Власник рухомого майна залишається його власником незалежно від того, на чиїй території воно знаходиться. Питання правомірності розміщення майна на чужій земельній ділянці може бути предметом окремого спору між власником майна та власником земельної ділянки, але це не впливає на право власності на саме майно.

Позивачка обрала спосіб захисту свого права шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України. Ця стаття передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд вважає обраний спосіб захисту правильним та ефективним. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові Великої Палати від 23.06.2020 у справі №909/337/19, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

У даному випадку право власності позивачки існує з моменту створення майна з її матеріалів, але це право оспорюється відповідачем-2, який вважає себе власником ангарів. Така ситуація створює правову невизначеність та перешкоджає позивачці повноцінно реалізовувати правомочності власника. Судове рішення про визнання права власності усуне цю невизначеність та стане підставою для безперешкодного володіння, користування та розпорядження майном.

Суд відхиляє доводи Відповідача-2 про зловживання Позивачем процесуальними правами. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Подання завідомо безпідставного позову або позову за відсутності предмета спору може бути визнано зловживанням правами.

Предметом даного позову є визнання права власності на конкретне рухоме майно.

Відповідач-2 у своєму відзиві прямо заявляє, що вважає це майно своєю власністю. Таким чином, між сторонами існує реальний спір про право, що виключає безпідставність позову. Той факт, що сторони є учасниками іншого судового провадження, а також наявність між позивачем та відповідачем-1 родинних стосунків, не може свідчити про штучність спору, оскільки право на звернення до суду за захистом порушеного права гарантовано ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України.

Окрім цього, право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені у Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (ст.ст. 8, 10).

Ця норма кореспондує з нормою Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка міститься в статті 6 «Право на справедливий суд».

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Беллє проти Франції» («Bellet v. France»), заява № 23805/94, п. 36 зазначив, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним».

Обмеження цього права допускаються лише у виняткових випадках за наявності беззаперечних доказів недобросовісності. Таких доказів відповідачі до суду не надали.

Щодо доводів про конфлікт інтересів у представника, суд зазначає, що до матеріалів справи долучено письмові згоди Позивача та Відповідача-1 на одночасне представництво, що відповідає ст. 28 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Крім того, Відповідач-2 не є стороною договору про надання правової допомоги з АО "Аперіо", а отже, його права не порушені.

Аргумент Відповідача-2 про відсутність у Позивача права розміщувати майно на земельній ділянці після її відчуження суд вважає необґрунтованим. Право власності на рухоме майно є самостійним та не залежить від права на земельну ділянку, на якій воно знаходиться. Відносини щодо користування земельною ділянкою регулюються окремо і не впливають на встановлений факт набуття права власності на рухоме майно.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач надала належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження своїх вимог. Відповідач-2, на противагу, обмежився голослівними твердженнями, не підкріпивши їх жодними доказами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з огляду на повне задоволення позовних вимог, сплачений Позивачем судовий збір у розмірі 15 140 гривень підлягає стягненню з відповідачів. Враховуючи, що обидва відповідачі оспорювали право Позивача (один активно, інший - пасивною поведінкою), суд вважає за справедливе стягнути з них судові витрати у рівних частках.

Керуючись статтями 2, 4, 12, 81, 89, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності - задовольнити повністю.

2. Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на ангари які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме ангар (морозильно-складське приміщення) площею 1150 м.кв., ангар (склад готової продукції) площею 576 м.кв., ангар (підсобні приміщення) площею 170 м.кв., ангар (цех з виробництва продукції) площею 1000 м.кв.

3.Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на коптильно варочні камери REX-POL KWP-4 у кількості 2 шт., коптильно варочні камери REX-POL KWP-2 у кількості 1 шт., візок 1000x1000х2000 мм у кількості 36 шт., стіл нержавіючий у кількості 16 шт., реактор нержавіючий 1м/куб 380V у кількості 1 шт., стелажі нержавіючі у кількості 8 шт, ємкості нержавіючі у кількості 16 шт., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

4.Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на холодильне обладнання у кількості 4 комплектів, BITZER KUHLMASCHINENBAU Typ.4NES-20Y-40P з серійними номерами , , , , яке розташоване за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Крюківщина, вул. Асканія, 6.

5.Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 7 570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 00 копійок.

6.Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 7 570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 09.09.2025 року.

Суддя А.В. Янченко