справа № 361/5122/20 головуючий у суді І інстанції Радзівін А.Г.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Радзівіл А.Г. у місті Бровари, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Броварська міська державна нотаріальна контора Київської області, приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова Аліна Анатоліївна, ОСОБА_5 , про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому просив суд визнати заповіт ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А.А. 11 лютого 2013 року за реєстром № 185 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на день смерті проживав в м. Бровари Київської області. Позивач звернувся до нотаріуса Броварської міської нотаріальної контори у встановлений законом строк для прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги, надіславши належним чином нотаріально засвідчену заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Нотаріус повідомила, що заява була прийнята, зареєстрована та долучена до спадкової справи за № 104/2020, а також, що померлий склав заповіт на сина від другого шлюбу - ОСОБА_3 . Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А.А. 11 лютого 2013 року за реєстром №185, зареєстрований в Спадковому реєстрі, є чинним та є єдиним заповітом, складеним померлим ОСОБА_6 за життя, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 60652906, наданого на його звернення 23 червня 2020 року Броварською міською державною нотаріальною конторою Київської області. Дізнавшись від нотаріуса про наявність заповіту, посвідченого 11 лютого 2013 року, в позивача виникли сумніви щодо його дійсності. Позивач зазначає, що за життя батька в них були доброзичливі відносини, позивач постійно з ним спілкувався та допомагав, але ні від нього, ні від когось іншого він не чув, щоб батько цікавився чи виявляв бажання скласти заповіт. До того ж, у лютому 2012 року у батька стався інсульт, він деякий час перебував у комі. Позивач з братом, ОСОБА_4 , кожного дня їздили до реанімації в Броварську центральну районну лікарню (зараз - Комунальне некомерційне підприємство «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області), щоб провідати батька та дізнатися про його стан здоров`я. Не зважаючи на те, що дружина батька заборонила пускати їх до нього, вони все одно приїжджали, привозили необхідні ліки та інші речі, допомагали проводити йому гігієнічні процедури. На початку 2013 року у батька стався рецидив і його відвезли до Державної установи «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова Національної академії медичних наук України» в м. Києві. Для покращення стану здоров`я батька позивач з братом, ОСОБА_4 , постійно йому допомагали, організовували проведення необхідної реабілітації. Пізніше батько повідомив, що його дружина забрала в нього всі документи, в тому числі і паспорт, тому попросив позивача допомогти відновити паспорт, але згодом він знайшов паспорт у жінки в речах. Саме в цей час і був нібито написаний заповіт. Позивач посилається на те, що на стан здоров`я батька на його думку вплинули приймання призначених лікарських препаратів, тому він не міг на момент посвідчення заповіту цілком усвідомлювати свої дії та керувати ними, а отже волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Дізнавшись про існування заповіту, позивач разом зі своїм братом ОСОБА_4 23 червня 2020 року о 09.00 годині приїхали на прийом до державного нотаріуса Броварської міської нотаріальної контори Київської області Журавської В.В. для ознайомлення із заповітом їх батька. В процесі ознайомлення із заповітом, позивач виявив, що підпис, а також рукописний текст на заповіті не належить його батькові і зроблений невідомою особою. В той же день він звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою. На даний час Броварським ВП ГУ НП в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні ЄРДР № 00000059 за фактом підроблення заповіту ОСОБА_6 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Таким чином, позивач, вважає, що заповіт ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А.А. 11 лютого 2013 року за реєстром № 185, має бути визнаний судом недійсним, оскільки був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме не був ним особисто підписаний, а також вчинений в той момент, коли померлий перебував на лікуванні, його стан здоров`я та прийом лікарських препаратів могли вплинути на те, що він не міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, а отже, даний заповіт не відповідає волі померлого.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладені у позовній заяві та вказує, що суд першої інстанції, як на підставу для відмови у задоволенні позову послався на висновок судового психіатричної експертизи № 299 від 19 березня 2024 року, проте, позивач вважає, що висновок наведеної експертизи викликає сумніви та являється неповним через відсутність відповіді на всі питання. Так, в матеріалах цивільної справи маються виписки з історії хвороби ОСОБА_6 , медичні карти стаціонарного хворого, консультативні записи лікаря кардіолога, терапевта, невролога, аптечні чеки на придбання ліків з зазначенням їх назви, в яких зазначено курс лікування, призначені медикаменти, дозування, систематичність прийому як безпосередньо під час стаціонарного лікування, так і в реабілітаційний період після виписки з лікарні (т.1 а.с. 86-105, 191-227). Крім того, зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилися обставини, які саме ліки приймав ОСОБА_6 напередодні і в день складання та підписання спірного заповіту. Сторона позивача не мала даних, які саме ліки приймав ОСОБА_6 напередодні та в день підписання заповіту. Сторона відповідача, погоджуючись з призначенням цієї експертизи, таких даних суду не надала. Ці обставини унеможливили отримання повного та об`єктивного висновку судової психіатричної експертизи. Також зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилася обставина, чи виконаний рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_6 в заповіті, посвідченому 11 лютого 2013 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А., самим ОСОБА_6 . Позивач в позовних вимогах звертав на це увагу та зазначав вказану обставину як одну з підстав недійсності спірного заповіту. Разом з тим, ознайомившись з рішення суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень, позивач дізнався, що наведена вище обставина взагалі не досліджувалася судом першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , зареєстрованого Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №161 (т.1, а.с.17).

Померлий ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, зареєстрованим м. Київ відділом РАЦС Московського району, актовий запис №1836, свідоцтвом про народження, зареєстрованим м. Київ відділом РАЦС Московського РВК, актовий запис №1789, свідоцтвом про народження, зареєстрованим Відділом РАЦС Баришівського райвиконкому Київської області, актовий запис №18 (т. 1, а.с. 14, 163, 177 на звороті).

11 лютого 2013 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А.А., зареєстровано в реєстрі №185, згідно якого все належне йому майно, де б воно не знаходилось та взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, та на що він за законом буде мати право він заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1, а.с. 57).

03 березня 2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юхневич Т.В., який посвідчив їх заяви про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_6 . Дані заяви були направлені до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, де була відкрита спадкова справа № 104/2020 після померлого ОСОБА_6 .

Відповідно до листа Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області №736/02-14/104/2020 від 24 квітня 2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 повідомлено про наявність заповіту, посвідченого 11 лютого 2013 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу за реєстровим № 185 від імені померлого на ім`я сина ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 299 від 19 березня 2024 року проведеної ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України»ОСОБА_6 на період укладання заповіту 11 лютого 2013 року виявляв ознаки «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з церебрастенічним синдромом» (F06.8 за МКХ-10). За своїм психічним станом ОСОБА_6 в період укладання заповіту 11 лютого 2013 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції врахував висновок судово-психіатричної експертизи та дійшов висновку про те, що на час складання і посвідчення заповіту від 11 лютого 2013 року ОСОБА_6 повністю усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними, а відтак оспорений заповіт укладений ним вільно і відповідає його волевиявленню.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 635/3664/16 (провадження № 61-14002св21) зазначено, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17 (провадження № 4822св21), від 06 квітня 2022 року у справі № 319/547/20 (провадження № 61-8623св21).

З такого ж тлумачення наведених норм щодо необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, виходив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), у якій, крім наведеного, зазначив, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції призначалася судово-психіатрична експертиза, відповідно до висновку якої в момент складання заповіту 11 лютого 2013 року ОСОБА_6 розумів значення своїх дій та міг керувати ними.

Матеріали справи не містять жодних відомостей про наявність у ОСОБА_6 на момент складання заповіту будь-яких порушень свідомості, інтелекту, пам`яті, безглуздої та неадекватної поведінки, соціально-побутової неспроможності та безпорадності.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що при посвідченні оспорюваного заповіту його батько ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Доводи апеляційної скарги в частині неповноти висновку експерта, а саме не надання відповіді на питання: «чи приймав ОСОБА_6 ліки, які могли б вплинути на його волю та здатність усвідомлювати свої дії на момент вчинення заповіту 11 лютого 2013 року» та у зв`язку з цим клопотання про призначення додаткової експертизи, апеляційний суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Зі змісту висновку судово-психіатричної експертизи № 299 вбачається, що експерт надав вичерпні відповіді на усі поставлені перед ним питання та вказав, що встановлення факту прийому особою ліків не належить до компетенції судово-психіатричного експерта.

Отже, посилання представника на не надання відповіді на запитання чи приймав ОСОБА_6 ліки, які б могли вплинути на волю та здатність усвідомлення ним своїх дій, є безпідставними, що свідчить про відсутність підстав до призначення додаткової експертизи, на якій наполягав представник позивача.

Таким чином, наявний у справі висновок судово-психіатричної експертизи № 299 від 19 березня 2024 року є повним, оскільки містить відповіді на усі поставлені судом запитання та є ясним, оскільки надані експертами відповіді є чіткими і лаконічними, не допускають двоякого тлумачення, а також є достатніми для вирішення поставлених перед судом позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції поза увагою залишилася обставина, чи виконаний рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_6 в заповіті, посвідченому 11 лютого 2013 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А., самим ОСОБА_6 , апеляційний суд виходить з наступного.

Дійсно, судове рішення не містить мотивів відхилення зазначених доводів позовної заяви.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що стороною позивача не подавалось жодних доказів на підтвердження зазначених обставин.

Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:

1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);

3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений, зокрема з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 61-29цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

Відсутність підпису заповідача в заповіті свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту.

З урахуванням наведеного, не підписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, і відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України це має наслідком його нікчемність.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про визнання заповіту недійсним через не підписання його ОСОБА_6 не можуть бути задоволені навіть у разі доведення факту не підписання заповіту останнім.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Позивач не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Апеляційний суд враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого відсутня необхідність повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.