Справа № 489/1183/25
Номер провадження 2/489/1449/25
РІШЕННЯ

Іменем України

10 вересня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участю секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Інгульського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 (далі позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики

встановив

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог вказав, що 27 січня 2020 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого, останній отримав в борг 40 000,00 EUR євро, що еквівалентно 1 074 000, грн. відповідно до офіційного курсу НБУ, встановленого на момент укладання договору (станом на 27.01.2020 року курс 1 Євро = 26, 85 грн.) зі строком повернення 27 січня 2025 року. Даний договір позики посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. та зареєстрований реєстрі за №229. Станом на теперішній час, відповідач позику не повернув в будь-якій сумі. Тобто, на дату подання заяви про забезпечення позову, а в подальшому позовної заяви, заборгованість відповідача перед позивачем становить 40 000 євро 00 центів та дані кошти повинні бути стягнуті на підставі судового рішення.

З цих підстав просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 1 738 644, 00 грн., що є еквівалентним 40 000,00 Євро за офіційним курсом Національного банку України; судовий збір в сумі 15 140,00 гривень за подачу позову 605.60 гривень за подачу заяви про забезпечення позову до подачі позову.

Представник позивача позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, надав суду відзив, в якому вказав, що дійсно між сторонами 27.01.2020 було укладено Договір позики, але він не отримав жодних грошей за цим договором, не отримав оригіналу Договору. Позивач пояснив йому, що цей Договір потрібен йому для інших цілей. Навіть нотаріальні послуги були сплачені ним самостійно. Приватний нотаріус Димов О. С. вчинив правочин з підписанням договору позики, не з`ясовуючи факт підтвердження відповідачем отримання готівкових грошових коштів, тобто передача коштів не відбулася. Окрім того, зазначив, що впродовж останніх 5 років ні він, ні його родина не здійснювали купівлі нерухомості, транспортних засобів чи інших предметів розкоші. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що посилання на те, що позичальник ОСОБА_2 , власноруч підписавши договір позики, підтвердив, що отримав грошові кошти визначені в договорі, ознайомлений зі змістом даного договору та про свої зобов`язання за даним договором. Не заслуговують на увагу твердження Відповідача, про те, що не він, ні його родина чи інші родичі не здійснювали купівлі нерухомості, автотранспортних засобів чи інших предметів розкоші впродовж 5 років, це ніяким чином не спростовує факту укладання договору позики та отримання за ним грошових коштів. Позикодавець не має обов`язку досліджувати майновий стан Позикодавця, його родини та інших родичів для доведення передачі грошових коштів за позикою.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

27.01.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом ММНО Димовим О.С. та зареєстровано в реєстрі за №229.

Відповідно до умов вказаного договору позики, позикодавець ОСОБА_3 при укладенні договору передав у власність позичальникові ОСОБА_2 з 27.01.2020 до 27.01.2025, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 27.01.2023 грошові кошти в розмірі 1074000 грн. 00 коп., що еквівалентно 40000 EUR відповідно до офіційного валютного курсу НБУ, встановленого на момент укладання даного договору (станом на 27.01.2020 курс 1 євро - 26,85 грн.). Таку ж саме суму грошових коштів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 27.01.2025.

Згідно з п.2 вказаного Договору позики, сума позики, встановлена в п.1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та на умовах, передбачених цим договором. (п.4 Договору позики від 27.01.2020)

Позичальник доводить до відома, що цей договір укладається за згодою дружини - ОСОБА_4 , справжність підпису на заяві якої засвідчено приватним нотаріусом Димовим О.С. Позичальник стверджує, що гроші позичаються ним для власних потреб. (п.п. 13,14 Договору позики від 27.01.2020).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні грошові кошти або інші речі, в позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Згідно з постановою Верховного Суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З ч. 1 ст.1049 ЦК України вбачається, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження № 61-30435сво18).

Як слідує з матеріалів справи, відповідач вказує, що договір позики дійсно був укладений між сторонами, проте він не отримував від позивача жодних коштів за цим договором, що робить такий договір фіктивним.

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, провадження № 61-1664св22).

Судом встановлено, що предметом вказаного позову є стягнення заборгованості за договором позики, пунктом 2 якого сторони погодили порядок передачі коштів, а саме: отримання суми позики до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Судом встановлено, що станом на час розгляду справи, Договір позики, укладений між сторонами 27.01.2020 в установленому законом порядку не визнавався недійсним, а отже його правомірність презюмується і він є обов`язковим до виконання сторонами.

Позивач свої обов`язки виконав в повному обсязі і передав відповідачу грошові кошти в сумі 1074000,00 грн., що підтверджується нотаріально посвідченим договором позики від 27.01.2020, а відповідач свої обов`язки належним чином не виконав та борг до цього часу не повернув.

Як слідує з прохальної частини позовної заяви, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 1738 644,00 грн., що є еквівалентно 40000 євро за офіційним курсом НБУ на момент подачі позову.

Як слідує зі змісту постанови ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) https://reyestr.court.gov.ua/Review/122118320, при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом НБУ на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу під час виконання судового рішення.

Суд, оцінивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості і достовірності, на підставі свого внутрішнього переконання, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість внаслідок невиконання грошового зобов`язання за нотаріально посвідченим договором позики від 27.01.2020.

Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в сумі 15745,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.89,259,263-265 ЦПК України, суд вирішив

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 40 000,00 євро (сорок тисяч євро нуль центів).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10.09.2025.

Суддя В. В. Кокорєв