РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року

м. Рівне

Справа № 564/3746/23

Провадження № 22-ц/4815/880/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Боймиструка С.В.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Костопільська міська рада Рівненської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення про передачу земельної ділянки в приватну власність, скасування державного акта та скасування державної реєстрації земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення про передачу земельної ділянки в приватну власність, скасування державного акта та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Позов обґрунтовував тим, що рішення Яполотської сільської ради Костопільського району Рівненської області №349 від 25.03.2009 року про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 є незаконним, оскільки було винесено з порушенням вимог земельного законодавства, чинного на той час. Зокрема, передача земельної ділянки у власність мала відбуватися у два етапи: спочатку рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації, а потім рішення про затвердження документації та передачу у власність. Яполотська сільська рада порушила ці вимоги, прийнявши рішення про передачу у власність без попереднього дозволу на виготовлення технічної документації, що є порушенням статті 118 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на 25.03.2009 р.)

Також позивач вказував, що з ним не було погоджено передачу земельної ділянки площею 0,25 га у приватну власність відповідачки. До спірної земельної ділянки увійшла спільна земельна ділянка (прохід-проїзд), по якій і він, і відповідачка мають доступ до своїх домоволодінь. У протоколі встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що був складений у 2011 році в рамках технічної документації, відсутній підпис ОСОБА_3 як суміжного землекористувача

Крім того, позивач стверджував, що частина його житлового будинку опинилася на спірній земельній ділянці відповідачки. Це підтвердилося результатами зйомки, здійсненої інженером-землевпорядником у серпні 2023 року. Згідно з будівельними нормами, відстань від найбільш виступної конструкції стіни до межі сусідньої ділянки має бути не менше 1,0 м.

Враховуючи вищевикладене, просив суд позов задовольнити та визнати недійсним і скасувати рішення Яполотської сільської ради Костопільського району Рівненської області №349 від 25.03.2009 р. про передачу земельної ділянки в приватну власність, визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯК №047673 від 12.02.2012 року та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Апелянт вказує на помилковість висновків суду щодо дотримання процедури передачі земельної ділянки відповідачці. Рішення Яполотської сільської ради від 25.03.2009 року №349 одночасно передбачало і передачу ділянки у власність, і надання дозволу на виготовлення технічної документації. Такий підхід суперечить вимогам статті 118 Земельного кодексу України в редакції, чинній на той час, адже закон визначав послідовність етапів приватизації: спочатку надання дозволу, потім виготовлення та погодження документації, і лише після цього прийняття рішення про передачу у власність. Поєднання цих етапів у одному рішенні позбавило суміжних землекористувачів, у тому числі позивача, можливості висловити свої заперечення. Суд же безпідставно обмежився посиланням на неретроактивність Порядку №844, не надавши належної оцінки порушенню статті 118 ЗК України.

Зауважує на неправильній оцінці судом питання погодження меж. Посилання суду на практику Верховного Суду щодо недостатності самого факту відсутності підпису є формальним, оскільки у даному випадку йдеться не лише про відсутність підпису, а про реальний спір: частина житлового будинку позивача фактично опинилася на ділянці, переданій відповідачці. Це підтверджується технічною документацією. За наявності очевидного конфлікту меж протокол від 27.07.2011 р. про відсутність заперечень не може вважатися достовірним доказом. Відповідно до статей 79-1 та 198 ЗК України, погодження меж є обов`язковою процедурою, і його відсутність свідчить про порушення прав позивача як суміжного землекористувача.

Також позивач наголошує на прямому порушенні його права власності. Частина житлового будинку (прибудова 1970/1985 рр.) опинилася на ділянці відповідачки. Крім того, встановлена межа не відповідає державним будівельним нормам щодо відстані від стін будівлі до межі сусідньої ділянки, що є додатковим доказом неправомірного встановлення меж.

Вважає, що суд неправильно визначив характер спірних правовідносин. Обмежившись кваліфікацією спору як спору про межі, суд не врахував, що позивач є власником житлового будинку, який законно користується прибудинковою територією ще з 1970 року. Тому скасування спірних рішень та реєстраційних дій є єдиним належним та співмірним способом захисту його права, що прямо відповідає статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України.

Стверджує, що судом не надано оцінки доводам про незаконне включення до ділянки відповідачки частини спільного проходу-проїзду. Це фактично перекриває позивачу доступ до його будинку та створює перешкоди у користуванні майном.

Вказує, що суд безпідставно відмовив у приєднанні нових доказів документів, отриманих від ПП «Рівнебудземпроектсервіс» у 2025 році, які підтверджують накладання меж і неможливість заїзду на територію позивача. Ці докази виникли вже після подання позову, а тому їх неприйняття порушує принципи змагальності та право на справедливий суд.

Зазначає, що суд безпідставно відмовив у призначенні судової земельно-технічної експертизи. Без спеціальних знань у сфері землеустрою неможливо з`ясувати, чи відповідають встановлені межі даним Державного земельного кадастру та чи накладається ділянка відповідачки на будівлі позивача. Відмова в експертизі призвела до неповного з`ясування обставин справи.

Апелянт вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права та не врахував міжнародні стандарти. Право власності позивача було порушене, адже межі його користування фактично обмежені. Суд не застосував статті 120, 391, 393 ЦК України, а також статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, яка гарантує захист права власності.

Також заперечує щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності. Провадження в адміністративній справі 2015 року було закрите з мотивів непідсудності, а ухвала суду від 31.10.2023 р. фактично поновила позивачу строк звернення. Крім того, дію воєнного стану слід враховувати як підставу для продовження строків.

Позивач звертає увагу на додаткові обставини. Згідно з погосподарськими книгами, мати відповідачки ще у 1996 році приватизувала земельну ділянку площею 0,25 га, що виключало можливість повторної приватизації тієї ж ділянки у 2009 році.

З урахуванням наведеного, апелянт просить скасувати рішення Костопільського районного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу у якому заперечує доводи апелянта.

Наголошує на правомірності рішення Яполотської сільської ради від 25.03.2009 р. №349 про безоплатну передачу їй земельної ділянки у власність. Це рішення приймалося відповідно до Земельного кодексу України у редакції, чинній на той час, і не суперечило його вимогам. Посилання позивача на Порядок №844 від 05.08.2009 р. є безпідставним, оскільки він був ухвалений пізніше й не має зворотної дії. Крім того, ділянка перебувала у користуванні відповідачки як спадкоємиці після смерті матері, а тому рішенням ради одночасно було надано дозвіл на виготовлення технічної документації та передано ділянку у власність.

Щодо питання погодження меж, відповідач підкреслює, що позивач не мав права власності чи користування сформованою суміжною земельною ділянкою. Він користувався несформованою територією й намагається скасувати її право власності, що є неспівмірним способом захисту. Сам факт непідписання акту погодження меж не є підставою для визнання державного акта недійсним на чому неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема у постанові Великої Палати від 20.03.2019 р. у справі №514/1571/14-ц. До того ж, протокол встановлення меж від 27.07.2011 р. свідчить про відсутність заперечень з боку суміжних землекористувачів, а під час виготовлення документації було проведено геодезичні вимірювання, складено збірний план та передано межові знаки.

Вважає твердження позивача, що частина його будинку розташована на ділянці відповідачки, не знайшло підтвердження. Існує спір щодо меж, однак позивач не надав належних доказів свого права власності чи користування сформованою суміжною ділянкою. Самовільна прибудова до його будинку виходить за межі огорожі й частково заходить на земельну ділянку відповідачки, проте ці обставини не можуть спростувати її право власності.

Відповідач звертає увагу на пропуск строку позовної давності. Ще у 2014 році позивач подавав адміністративний позов щодо оскарження того ж самого рішення сільської ради. Провадження було закрите 16.04.2015 р., і вже тоді він дізнався про оскаржувані обставини. Відтак на момент подання теперішнього позову минуло понад дев`ять років, що підтверджує пропуск строку позовної давності.

Стверджує, що доводи про незаконне включення спільного проїзду до земельної ділянки відповідача є голослівними. Матеріали справи не містять переконливих доказів цього факту. Навіть якби такий прохід існував, це саме по собі не могло б бути підставою для скасування права власності відповідачки.

На думку відповідачки решта доводів позивача ґрунтуються на неправильному трактуванні норм матеріального та процесуального права, а також нівелювання процесуального обов`язку довести належними, допустимими, достатніми, достовірними доказами, обставини, на які посилається позивач у своєму позові та дотримання процесуальних строків, які встановлені законодавством для подачі суду доказів, а також заявлення відповідних клопотань про витребування доказів або їх здобуття у встановленому законом порядку.

З огляду на викладене, відповідач просить апеляційний суд залишити рішення Костопільського районного суду від 08.04.2025 р. без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок побудований у 1970 році і має 66,1 кв.м загальної площі, 44,2 кв.м. житлової площі та до нього відносяться такі господарські споруди: прибудова-а, вхідні сходи - а1, літня кухня-В, погріб-Пг/В, вхід в погріб-Е, сарай-Б, навіс-Д, вбиральня-Г, свердловина-К, огорожа-№1, огорожа №2., що стверджується технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого ФОП Дмитрук А.Р. 14.07.2022.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 306022629 від 28.07.2022 вбачається, що право власності на вказаний об`єкт житлової нерухомості зареєстроване за позивачем ОСОБА_3 26.07.2022 року.

По сусідству з будинком позивача розташоване сусіднє домоволодіння по АДРЕСА_1 , власником якого є відповідачка ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21620792 від 21.01.2009, реєстраційний номер 26177378, виданого КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації".

Вказане будинковолодіння успадковане відповідачем ОСОБА_2 після смерті її матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно технічного паспорта на садибний житловий, який виготовлений Рівненським ОБТІ 09.09.2008, будинок по АДРЕСА_2 , збудований у 1968 р. та має загальну площу 582 кв.м., житлову площу 33,5 кв.м. і до нього відносяться такі господарські споруди: сходи-a, сарай-Б, огорожа-№1.

Відповідно до рішення Яполотської сільської ради Костопільського району Рівненської області №349 від 25.03.2009 р. відповідачу ОСОБА_2 передано безкоштовно в приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га, яка розміщена на території Яполотської сільської ради в АДРЕСА_2 і використовується для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Дозволено гр. ОСОБА_2 замовити виготовлення технічної документації на передачу земельної ділянки у приватну власність за власний кошт.

Дане рішення стало підставою для видачі державного акту на право приватної власності на ім`я відповідача ОСОБА_2 серії ЯК №047673 та реєстрації земельної ділянки в ДЗК за кадастровим номером :02:001:0013.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку , номер витягу НВ-023 від 21.09.2023, вбачається, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0013 зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 14.02.2012.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів вбачається, що огорожа з бетонним фундаментом, знаходиться на межі ділянок в АДРЕСА_1 , домогосподарство АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . Прибудова до житлового будинку позивача ОСОБА_3 , що по АДРЕСА_1 , виходить за межі огорожі, та заходить на земельну ділянку, що перебуває у власності відповідача ОСОБА_2 (т.1 а.с.226) У технічній документації зазначено, що рік зазначеної прибудови літера "а" 1985 (т.1 а.с.16). Дані обставини не заперечувалися сторонами. Тобто, на час виготовлення технічної документації та винесення винесення меж земельної ділянки ОСОБА_2 в натурі на місцевості, відведена їй земельна ділянка не була фактично вільною, оскільки на ній частково знаходилась частина будинку (прибудова) позивача. Не є визначальним твердження сторони відповідачки про самочинність прибудови, що не підтверджено, а визначальним є не зайнятість (вільність) виділеної земельної ділянки від будь-яких побудов, накладень інших ділянок і т.п. Виділення такої земельної ділянки могло відбутись лише при зміні її конфігурації та обходу прибудови лінією розмежування двох суміжних земельних ділянок, чого зроблено не було.

Відповідно до приписів статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Виділення ОСОБА_2 (рішення №349 від 25.03.2009 р.) земельної ділянки та встановлення її меж в натурі 27 липня 2011 року (т.1 а.с.26) на якій вже розташована з 1985 року прибудова «а» до будинку ОСОБА_3 вказує на порушення його охоронюваного законом інтересу прав власника будинку, що й дає йому право на звернення до суду.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Статтею 377 ЦК України та ч.1,2 ст.120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розміщені на ній, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно п.7 Перехідних положень ЗК України, громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Згідно зі статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.

Громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення (частина перша статті 118 ЗК України).

Відповідно до частин восьмої - десятої статті 186 ЗК України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, іншим суб`єктам, визначеним цією статтею, при погодженні та затвердженні документації із землеустрою забороняється вимагати, зокрема, додаткові матеріали та документи, не включені до складу документації із землеустрою, визначеного Законом України «Про землеустрій». Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є одним з видів документації із землеустрою (частина друга статті 25 Закону України «Про землеустрій»).

Замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі, а також інші юридичні та фізичні особи (частина перша статті 26 Закону України «Про землеустрій»).

Згідно із частиною другою статті 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.

Формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (стаття 79-1 ЗК України). Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частина четверта статті 78-1 ЗК України).

Частиною першою статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (частина шоста статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 вбачається, що житловий будинок "А-1" споруджений 1970 року, до нього споруджено прибудову "а" 1985 року (а.с. 16).

Встановлено і не заперечується що частина будинку позивача (прибудова "а") розташована на земельній ділянці відповідачки (т.1 а.с.226). Вказане вбачається і з викорпіровки виготовленої ПП "Костопільземпроект" у 2023 році (т.1 а.с. 35).

21 травня 2010 року рішенням Яполотської сільської ради №499 ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею всього 0.96 га, в т. ч.: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд 0,15 га, для ведення особистого селянського господарства 0.81 га (а.с. 60).

З відповіді старости Яполотського старостинського округу вбачається, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд становить 0,15 га, для ведення особистого селянського господарства 0,81 га, яка перебуває у користуванні ОСОБА_3 з 2001 року (згідно по господарської книги №1 за 2001-2005р.) (а.с. 100)

Таким чином випливає, що на момент формування земельної ділянки відповідачки не було враховано наявність прибудови "а" до будинку позивача.

Будь-якими доказами не підтверджено факт самочинного будівництва на вже сформованій ділянці відповідачки, що додатково спростовується відомостями технічного паспорту на будинок позивача.

Сам факт несформованості земельної ділянки позивача не перешкоджає можливості захисту його встановленого законом інтересу на приватизацію земельної ділянки для обслуговування належного йому будинку.

Щодо застосування наслідків спливу позовної давності у зв`язку зі зверненням ОСОБА_3 у 2014 році з адміністративним позовом до Яполотьської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення Яполотьської сільської ради №349 від 25 березня 2009 року "Про передачу земельної ділянки в приватну власність", то колегія суддів підстав не вбачає, оскільки порушення охоронюваного законом інтересу є триваючим.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до пунктів "6", "т" статті 5 ЗК України земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю.

Земля с унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини слід дійти переконання про обґрунтованість апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Костопільська міська рада Рівненської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення про передачу земельної ділянки в приватну власність, скасування державного акта та скасування державної реєстрації земельної ділянки задовольнити.

Визнати недійсним та скасувати рішення Яполотської сільської ради Костопільського (тепер Рівненського) району Рівненської області №349 від 25 березня 2009 року яким передано гр. ОСОБА_2 безкоштовно в приватну власність земельну ділянку площею 0.,25 га, яка розміщена на території Яполотської сільської ради в АДРЕСА_2 і використовується для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №047673, виданий лютого 2012 року управлінням Держкомзему в Костопільському районі на земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер :02:001:0013 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію у Державному земельному кадастры земельної ділянки площею 0,2500 га кадастровий номер :02:001:0013 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована АДРЕСА_1

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2025 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.