ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 756/1559/19

провадження № 61-14413св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року у складі судді Колдіної О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року у складі колегії суддів Мережко М. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання правочинів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет» (далі - ТОВ «ФК «Паритет»), публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» (далі - ПАТ «Український Бізнес Банк»), про визнання правочинів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів.

Позов обґрунтовано тим, що 19 квітня 2017 року позивачі придбали у ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус КМНО) Чигріним А. О., в рівних частках (по ) нежилі приміщення: з АДРЕСА_1 , загальною площею 126,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Відповідно до пункту 1.3 договору купівлі-продажу продавець гарантував, що відчужувані нежилі приміщення не перебували під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави, іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними особами, державними органами і державою, а також не були предметом обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України. Факт відсутності заборон відчуження було перевірено нотаріусом за допомогою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач ОСОБА_2 15 січня 2019 року отримала лист-повідомлення від ТОВ «ФК «Паритет» про заміну кредитора у зобов`язанні з вимогою про усунення порушень в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку», з якого відомо, що ТОВ «ФК «Паритет» набуло права вимоги за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 7/Ф, який укладений між ПАТ «Український Бізнес Банк» та позичальником ОСОБА_3 , а також договором іпотеки нежилих приміщень від 15 лютого 2008 року, укладеним між ПАТ «Український Бізнес Банк» та іпотекодавцем ОСОБА_3 .

Крім того, було зазначено, що право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Паритет» на підставі договору про відступлення прав вимоги, укладеного з ПАТ «Український Бізнес Банк» 29 листопада 2018 року.

Відповідно до умов договору про відступлення прав вимог, ПАТ «Український Бізнес Банк» як первісний кредитор відступив шляхом продажу належні йому, а новий кредитор ТОВ «ФК «Паритет» набуло в обсязі та на умовах, що викладені у додатку № 1 до договору про відступлення, права вимоги до позичальника (боржника), включаючи вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника за кредитним договором, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до нього.

Відповідно до додатку № 1 новому кредитору передається право вимоги на суму 6 645 623,93 грн за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 7/ф з усіма змінами та доповненнями до нього, що є його невід`ємною частиною.

Право вимоги за договором іпотеки перейшло до ТОВ «ФК «Паритет» на підставі договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки нежилих приміщень, укладеного з ПАТ «Український Бізнес Банк» 29 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Русанюком З. З., зареєстрованого в реєстрі за № 3336.

Крім того, ТОВ «ФК «Паритет» зазначило у повідомленні, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року у справі № 752/21043/15-ц задоволено позовні вимоги ПАТ «Український Бізнес Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 7/Ф у розмірі 5 151 483,93 грн, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нежилих приміщень з № 1 по № 12 групи приміщень № 22 в літ. «А», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 126,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

За заявою ТОВ «ФК «Паритет» ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року у виконавчому провадженні у справі № 752/21043/15-ц здійснено заміну стягувача з ПАТ «Український Бізнес Банк» на ТОВ «ФК «Паритет», крім того здійснено заміну боржника ОСОБА_4 на боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

З огляду на викладене ТОВ «ФК «Паритет» вимагав від позивачів та третьої особи ОСОБА_3 у тридцятиденний строк з моменту отримання повідомлення-вимоги виконати грошове зобов`язання у розмірі 5 151 483,93 грн. У випадку незадоволення грошової вимоги у встановлений термін, товариство як іпотекодержатель за договором іпотеки попередило про звернення стягнення на предмет іпотеки - належні позивачам на праві власності нежилі приміщення у позасудовий спосіб, встановлений договором іпотеки.

Позивачі вважають, що укладені договори про відступлення прав вимоги є недійсними, оскільки на момент укладення оспорюваних договорів у ПАТ «Український Бізнес Банк» не існувало прав вимоги до ОСОБА_3 в сумі 6 645 623,93 грн за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 7/ф. Крім того, банк не передавав та не міг передати ТОВ «ФК «Паритет» документи, що належним чином підтверджували б дійсність прав вимоги, оскільки такі документи були відсутні у банку і зазначені обставини встановлені постановою Київського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2016 року у справі № 910/3211/15. Під час придбання прав вимоги на відкритих електронних торгах з інформації про лот вбачалось, що матеріали кредитної справи за кредитним договором № 7/ф знаходяться в зоні АТО.

Зазначені обставини, на думку позивачів, є підставами для визнання договорів недійсними.

Наслідком укладення недійсного договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки стало внесення змін до запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та змінено відомості про іпотекодержателя - ТОВ «ФК «Паритет».

Позивачі просили суд:

- визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 29 листопада 2018 року, який укладений між ТОВ «ФК «Паритет» та ПАТ «Український Бізнес Банк»;

- визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки нежилих приміщень від 29 листопада 2018 року, який укладений між ТОВ «ФК «Паритет» та ПАТ «Український Бізнес Банк»;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про внесення змін до запису про інше речове право (іпотеку) № 866926, що внесений на підставі рішення про внесення змін до запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 44332350, яке прийняте 29 листопада 2018 року приватним нотаріусом КМНО Русанюком З. З.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Голосіївський районний суд м. Києва ухвалою від 08 вересня 2021 року провадження у справі в частині вимог до ПАТ «Український Бізнес Банк» закрив в зв`язку з ліквідацією юридичної особи.

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 17 листопада 2022 року, яке Київський апеляційний суд постановою від 14 вересня 2023 року залишив без змін, позов задовольнив.

Визнав недійсним договір про відступлення прав вимоги від 29 листопада 2018 року, який укладений між ТОВ «ФК «Паритет» та ПАТ «Український Бізнес Банк».

Визнав недійсним договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки нежилих приміщень від 29 листопада 2018 року, який укладений між ТОВ «ФК «Паритет» та ПАТ «Український Бізнес Банк».

Скасував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про внесення змін до запису про інше речове право (іпотеку) № 866926, що внесений на підставі рішення про внесення змін до запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 44332350, яке прийняте 29 листопада 2018 року приватним нотаріусом КМНО Русанюком З. З.

Стягнув з ТОВ «ФК «Паритет» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 168 грн.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що на момент відступлення прав вимоги за кредитним договором від 15 листопада 2008 року № 7/ф у кредитора не існувало право на пред`явлення вимоги до боржника на суму 6 645 623,93 грн на підставі кредитного договору, а отже таке право не могло бути відступлено.

На момент передачі прав вимоги ТОВ «ФК «Паритет» у первісного кредитора були відсутні документи, які посвідчують таке право, а отже при укладенні оспорюваного договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 7/ф не були дотримані вимоги чинного законодавства щодо зміни кредитора у зобов`язанні, що свідчить про недійсність правочину.

Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майнозапису № 8669276 про зміну іпотекодержателя на ТОВ «ФК «Паритет» на підставі договорів про відступлення прав вимоги від 29 листопада 2018 року підтверджує набуття ним відповідних прав. Однак у зв`язку з визнанням зазначених договорів недійсними, такі зміни підлягають скасуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2023 року до Верховного Суду, ТОВ «ФК «Паритет», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 01 листопада 2023 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її з Голосіївського районного суду м. Києва.

16 листопада 2023 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 29 серпня 2024 року клопотання ТОВ «ФК «Паритет» про зупинення дії судових рішень задовольнив. Зупинив дію рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року до закінчення касаційного провадження.

Верховний Суд ухвалою від 11 серпня 2025 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 11 серпня 2025 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21, у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 522/8415/16-ц, від 25 листопада 2019 року у справі № 2018/18928/12, від 15 квітня 2020 року у справі № 757/46020/17-ц, від 04 серпня 2021 року у справі № 335/9356/18 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що позовні вимоги заявлені до одного учасника правочину - скаржника, який є покупцем права вимоги, продавця станом на момент ухвалення судового рішення вже не існує, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Позивачі не є власниками майна, яке виступає предметом іпотеки, а тому права та законні інтереси позивачів не порушені.

Визнання недійсним договору відступлення права вимоги та скасування запису про зміну іпотекодержателя не є належним способом захисту.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що 15 лютого 2008 року ПАТ «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 7/Ф, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 3 131 000,00 грн на строк до 15 лютого 2018 року зі сплатою 20 % річних.

Цього ж дня, ПАТ «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки, за умовами якого на забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 7/Ф в іпотеку банку передано нежитлові приміщення загальною площею 126,2 кв. м з АДРЕСА_1 .

Голосіївський районний суд м. Києва заочним рішенням від 13 березня 2012 року стягнув з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Український Бізнес Банк» заборгованість за договором кредиту від 15 лютого 2008 року № 7/Ф в розмірі 2 399 762,65 грн. В задоволенні вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено.

ПАТ «Український Бізнес Банк» на підставі договору факторингу від 08 грудня 2014 року № 2, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 6642, відступило ТОВ «Велес-Д» право вимоги за договором іпотеки, укладеним з ОСОБА_3 .

Приватний нотаріус КМНО Морозова С. В. 10 лютого 2015 року перенесла запис про іпотеку з Державного реєстру іпотек до новоствореного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та рішенням від 10 лютого 2015 року № 19213604 припинила чинність запису про іпотеку (номер запису 8669276), а також перенесла запис про обтяження від 10 лютого 2015 року та рішенням від 10 лютого 2015 року № 19213604 припинила його чинність.

Рішення про припинення іпотеки було прийнято приватним нотаріусом КМНО Морозовою С. В. на підставі заяви іпотекодержателя ТОВ «Велес-Д» у зв`язку з повним погашенням ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 7/Ф та усіма додатковими угодами до нього.

10 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з АДРЕСА_1 .

Рішенням Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк» від 30 листопада 2015 року № 4 договір факторингу № 2, який укладений з ТОВ «Велес-Д», відповідно до якого було відступлено право вимоги за договором іпотеки, укладеним з ОСОБА_3 , визнано нікчемним.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2016 року у справі № 910/32311/15 визнано недійсними укладені між ТОВ «Велес-Д» та ПАТ «Український Бізнес Банк» договір факторингу від 08 грудня 2014 року № 2 та договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 08 грудня 2014 року.

ОСОБА_4 як продавець та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як покупці 19 квітня 2017 року уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого покупці придбали у власність нежитлові приміщення загальною площею 126,2 кв. м з № 1 до № 10 групи приміщень № 22 в літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 у рівних частках - по кожному. На момент продажу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було записів щодо обтяження цього нерухомого майна.

29 листопада 2018 року ПАТ «Український Бізнес Банк» і ТОВ «ФК «Паритет» уклали договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого банк відступив шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набув в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги до позичальника, зазначеного у додатку № 1 до цього договору.

Згідно із додатком № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 29 листопада 2018 року відступлено права вимоги за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 7/Ф, позичальником за яким є ОСОБА_3

29 листопада 2018 року ПАТ «Український Бізнес Банк» і ТОВ «ФК «Паритет» уклали договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки нежитлових приміщень від 15 лютого 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Морозовою С. В. Договір про відступлення прав вимоги від 29 листопада 2018 року посвідчений приватним нотаріусом КМНО Русанюком З. З. і зареєстрований в реєстрі за № 3336.

В той же день, 29 листопада 2018 року державний реєстратор КП «Світоч» Урупа А. Ф. скасував запис від 10 лютого 2015 року про припинення іпотеки та на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2016 року у справі № 910/32311/15 вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку, іпотекодержателем за якою є ПАТ «Український Бізнес Банк». Після укладення договору про відступлення права вимоги від 29 листопада 2018 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» і ТОВ «ФК «Паритет» іпотекодержатель був замінений на ПАТ «ФК «Паритет».

15 січня 2019 року ОСОБА_2 отримала лист-повідомлення від ТОВ «ФК «Паритет» про заміну кредитора у зобов`язанні з вимогою про усунення порушень в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку», з якого відомо, що ТОВ «ФК «Паритет» набуло права вимоги за кредитним договором від 15 лютого 2008 року № 7/Ф, укладеним між ПАТ «Український Бізнес Банк» та позичальником ОСОБА_3 , а також договором іпотеки нежилих приміщень від 15 лютого 2008 року, укладеним між ПАТ «Український Бізнес Банк» та іпотекодавцем ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

У частині першій статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Водночас законодавство не встановлює вимог до цих документів, зокрема не визначає, що первісний кредитор у зобов`язанні має передати новому кредиторові винятково оригінали документів, які засвідчують права, що передаються, а так само не передбачає, що невиконання цього обов`язку має наслідком недійсність договору про відступлення права вимоги.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, встановлених приписами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Сутність договору відступлення права вимоги полягає у домовленості про те, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений для первісного кредитора договором, за яким виникло таке зобов`язання. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу до припинення зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Відступлення права вимоги (цесія) - це саме факт заміни особи у зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, приписи ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватися саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Вади предмета договору не можуть впливати на дійсність договору. Це правило застосовується до всіх договірних зобов`язань. Сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передача недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу. Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану правилами ЦК України. Договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у випадку наявності відповідної правової підстави. Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (частина перша статті 229 ЦК України), обману (частина перша статті 230 ЦК України), насильства (частина перша статті 231 ЦК України) тощо (пункти 73, 74, 83, 92, 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21).

Чинним законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором, не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за таким договором.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними договору, який може бути визнаний недійсним у разі наявності передбаченої законом підстави. Водночас відсутність у продавця оригіналів договорів, за якими відступаються права вимоги, не може впливати на дійсність договору відступлення, оскільки законодавство не передбачає, що первісний кредитор у зобов`язанні має передати новому кредиторові винятково оригінали документів, які засвідчують права, що передаються, а так само не передбачає, що невиконання цього обов`язку має наслідком недійсність договору про відступлення права вимоги.

Такі висновки щодо застосування норм права наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Кошти за кредитним договором отримувала позичальник ОСОБА_3 і саме вона зобов`язувалась їх повернути та сплачувати проценти. Позивачі ж не були стороною кредитного договору, а також не мали статусу поручителів. Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивачі є правонаступниками позичальника ОСОБА_3 у кредитних правовідносинах.

У цьому контексті Верховний Суд підкреслює, що лише особа, яка є стороною зобов`язання або має безпосередній інтерес у збереженні чи зміні правового статусу зобов`язання, має право оскаржувати правочини, що стосуються цього зобов`язання.

У постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18, застосовуючи в контексті спірних правовідносин норми статті 391 ЦК України та статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до Реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України) з яким власник може звернутись, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи.

Позовна давність до такого позову не застосовується, а судове рішення про його задоволення, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації відомостей про припинення незаконно зареєстрованого за відповідачем права іпотеки, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном.

При цьому оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного нерухомого майна або документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права іпотеки за відповідачем, не є ефективним способом захисту прав власника від описаного вище порушення.

Разом з тим, з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваних рішень у цій справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачав.

Отже, суди першої й апеляційної інстанцій не забезпечили належної обґрунтованості судових рішень, не дослідили належно всі зібрані у справі докази, які стосуються предмета спору, що унеможливило встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не установили, чи є належним способом судового захисту позовні вимоги, заявлені позивачами у цій справі, та зробили передчасний висновок про задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Ураховуючи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. І. Грушицький
Судді С. О. Карпенко
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк