Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Петрова Д.В.,

при секретарі судового засідання Сідько І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Покутній Олександра Миколайовича до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання незаконними наказу, акту, зобов`язання повернути майно,

У С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Покутнього О.М. звернувся до Подільського районного суду м. Києва із вищевказаною позовною заявою.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2016 по справі № 760/675/16-к у кримінальному провадженні № 0000002 від 04.12.2015 за клопотанням детектива Національного антикорупційного бюро України накладено арешт на грошові кошти в сумі 600 тис. дол. США, належні ОСОБА_1 , вилучені 19.10.2016 під час обшуку в приміщенні ПАТ «БТА Банк» з орендованого останнім індивідуального банківського сейфа.

У подальшому 15.02.2017 кримінальне провадження № 0000002 об`єднано з кримінальним провадженням № 0000149, яке того ж дня об`єднане з кримінальним провадженням № 0000121, в якому на теперішній час Вищим антикорупційним судом проводиться спеціальний судовий розгляд у межах справи № 757/7845/19 за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Наказом начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України «Про примусове відчуження майна для по держави в умовах воєнного стану» від 19.06.2023 № 81, погодженого начальником Київської міської військової адміністрації, здійснено примусове відчуження майна - готівкових грошових коштів у сумі 600 000 доларів США що на праві приватної власності належить позивачу, на яке накладено арешт кримінальному провадженні № 0000002 та яке перебуває на зберіганні в індивідуальному сейфі Національного антикорупційного бюро України в АТ «Ощадбанк» за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 27.

Ухвалою ВАКС від 04.07.2023 по даній справі за клопотанням прокурора скасовано арешт на майно позивача, накладений ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2016 по справі №760/675/16-к.

За актом № 1/81 від 13.07.2023 відповідач в особі начальника фінансово-економічного управління ОСОБА_4 здійснив примусове відчуження майна позивача у вигляді готівкових грошових коштів у сумі 600000 дол. США вартістю 21 941 160 грн., встановленою за результатами оцінки, проведеної ОСОБА_4 на підставі офіційного курсу гривні щодо іноземних валют встановленого НБУ на день складання акта.

Сторона позивача вважає оскаржуваний наказ та подальше відчуження майна позивача незаконним, безпідставним і проведеним з порушенням встановленого законом порядку.

Так, при виданні зазначеного наказу та складанні на його підставі акту передачі майна відповідачем допущені численні порушення чиного законодавства, які визначають протиправність і безпідставність зазначених наказу та акту, що мало наслідком істотне порушення права власності позивача на відчужене в нього майно, несумісне з конституційними та конвенційними гарантіями недоторканості даного права, тим самим, спонукає позивача до захисту порушеного права в судовому порядку шляхом скасування оскаржуваного наказу і поновлення права власності позивача на безпідставно реквізоване майно.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2023 головуючим суддею у справі обрано суддю Скрипник О.Г.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 16.10.2023 матеріали справи № 758/11163/23 за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Покутній Олександра Миколайовича до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання незаконними наказу, акту, зобов`язання повернути майно передано на розгляд Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 31.05.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Покутнім Олександром Миколайовичем задоволено.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 16.10.2023 про передачу справи на розгляд іншого суду скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2023 головуючим суддею у справі обрано суддю Петрова Д.В.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Петрова Д.В. від 17.06.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено по даній справі підготовче судове засідання.

23.10.2024 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву.

В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що відповідач відхиляє вимоги позовної заяви в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

03.02.2025 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив.

24.02.2025 від представника позивача на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог та зміну предмету і підстав позову.

Так, представник позивача просив суд вважати позовні вимоги ОСОБА_1 по справі № 758/11163/23 викладеними в наступній редакції: визнати незаконним та скасувати наказ начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» від 19.06.2023 № 81; визнати незаконним акт № 1/81 від 13.07.2023 про примусове відчуження або вилучення майна, складений уповноваженою особою Головного управління розвідки Міністерства оборони України Кірієня Тетяною Анатоліївною; стягнути з держави Україна в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України ідентифікаційний код 43966883 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 629 046 шістсот двадцять дев`ять тисяч сорок шість) доларів США (що є еквівалентом 26 251 096 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 21.02.2025), з яких: 600 000 доларів США основного боргу (що є еквівалентом 25 038 960 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 21.02.2025), 29 046 доларів США річних (що є еквівалентом 1 212 136 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 21.02.2025), в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок видання начальником Головного управління розвідки Міністерства оборони України незаконного наказу «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» від 19.06.2023 № 81. Три відсотки річних нараховувати до моменту виконання рішення суду, зобов`язавши орган, який його виконуватиме, розрахувати суму річних на день фактичної її виплати позивачу; зобов`язати орган, який виконуватиме рішення суду, виплатити ОСОБА_1 стягнуту суму грошових коштів в іноземній валюті (доларах США) у безготівковій формі або видати її готівкою - за вибором стягувача. Судові витрати покласти по відповідача.

01.04.2025 від представника відповідача на адресу суду надійшли заперечення проти заяви представника позивача про збільшення позовних вимог, зміну предмета і підстав позову.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01.04.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

10.02.2025 від представника відповідача на адресу суду надійшли додаткові заперечення щодо заявлених позовних вимог.

14.02.2025 від представника відповідача на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі.

В судове засідання позивач та (або) його представник повторно не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, в заяві на адресу суду просив розглядати справу у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в заяві на адресу суду просив розгляд справи проводити без його участі за наявними у справі доказами та поясненнями та відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ст. 55 Конституції України визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2016 по справі № 760/675/16-к у кримінальному провадженні № 0000002 від 04.12.2015 за клопотанням детектива Національного антикорупційного бюро України накладено арешт на грошові кошти в сумі 600 тис. доларів США, належні ОСОБА_1 , вилучені 19.10.2016 під час обшуку в приміщенні ПАТ «БТА Банк» з орендованого останнім індивідуального банківського сейфа.

Постановою прокурора четвертого відділу управління процесуального керівництва, державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України від 15 лютого 2017 року про об`єднання матеріалів досудового розслідування (копія міститься в матеріалах справи) об`єднано матеріали досудових розслідувань №0000002 від 04.12.2015, №0000149 від 19.06.2015; об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно єдиний реєстраційний номер №0000149.

Також постановою прокурора четвертого відділу управління процесуального керівництва, державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України від 15 лютого 2017 року про об`єднання матеріалів досудового розслідування (копія міститься в матеріалах справи) об`єднано матеріали досудових розслідувань №0000149 від 19.06.2015, №0000121 від 19.03.2015; об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно єдиний реєстраційний номер №0000121.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено правовий режим воєнного стану у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.

Пунктом 2 наведеного вище Указу постановлено військовому командуванню запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до частини 6 статті 17 Закону України «Про оборону України», в умовах воєнного стану відповідно до закону допускається примусове вилучення приватного майна та відчуження об`єктів права приватної власності громадян з наступним повним відшкодуванням їх вартості у порядку та терміни, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, зокрема, такі заходи правового режиму воєнного стану: примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Таким чином, наразі, в умовах воєнного стану і тотальної війни з ворогом, на задоволення військових потреб країни працює вся економіка і все суспільство, реалізовуються всі наявні механізми отримання ресурсів та направлення їх на потреби Збройних Сил України.

З метою забезпечення виконання ГУР МО України бойових завдань в умовах правового режиму воєнного стану, керуючись положеннями Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», начальник ГУР МО України видав наказ №81 від 19.06.2023 «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» (копія міститься в матеріалах справи), згідно якого прийнято рішення: здійснити примусове відчуження майна - готівкових грошових коштів у сумі 600000 (шестисот тисяч) доларів Сполучених Штатів Америки, що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), на яке накладено арешт у кримінальному провадженні №0000002 від 04 грудня 2015 року та яке перебуває на зберіганні в індивідуальному сейфі Національного антикорупційного бюро України () в акціонерному товаристві «Ощадбанк» (), яке знаходиться за адресою: 01034, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 27.

Листом начальника Київської міської військової адміністрації від 29.06.2023 №001-1040 (копія наявна в матеріалах справи) погоджено примусове відчуження зазначеного в наказі майна.

Офіс Генерального прокурора листом від 21.08.2023 №16/1/4-231вих-23 (копія наявна у матеріалах справи) повідомив про те, що не заперечує проти застосування такого правового режиму щодо грошових коштів, вилучених у кримінальному провадженні №0000121.

На виконання наказу начальника ГУР МО України від 19.06.2023 року №81 «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» 13.07.2023 було складено та у встановленому законодавством порядку оформлено акт про примусове відчуження або вилучення майна №1/81 (копія містяться в матеріалах справи).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦК України в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Законом України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» (надалі - Закон) деталізовано таку процедуру примусового відчуження.

Відповідно до статті 7 Закону право державної власності на майно виникає з дати підписання акта.

Таким чином, враховуючи специфіку таких правовідносин та особливості правового режиму воєнного стану, виходячи із положень спеціального Закону, право державної власності на вище зазначене майно виникло з 13.07.2023 року, тобто з дати підписання акту, який підтверджує виникнення такого права.

Позивач у позовній заяві стверджує, що при видачі оскаржуваного наказу відповідачем допущено порушень чинного законодавства, зокрема, всупереч приписам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» у позивача відчужене майно, визначене родовими ознаками.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

Згідно зі ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

В Законі України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» зазначається про «індивідуально визначене майно».

Натомість представник позивача, обґрунтовуючи позовні вимоги, виходив з того, що під «індивідуально визначеним майном» у вищевказаному Законі мається на увазі «майно (речі) визначені індивідуальними ознаками» в розумінні ЦК України.

Водночас, жодних аргументів на підтвердження тотожності цих понять стороною позивача не надано.

Як вбачається з тесту ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 21.10.2016 у справі №760/675/16-к, спірне майно на момент його виявлення правоохоронними органами, знаходилося в індивідуальному банківському сейфі, право користування яким має ОСОБА_1 .

Зважаючи на вказане, а також з метою процесуальної ясності, до моменту постановлення вироку у кримінальній справі, саме ОСОБА_1 вважається власником речей, що знаходилися в індивідуальному банківському сейфі.

Ухвалою від 21.10.2016 у справі №760/675/16-к накладено арешт на грошові кошти в сумі 600 000 доларів США, які були вилучені з індивідуального банківського сейфу №18, право користування яким мав ОСОБА_1 ; заборонено власнику володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним майном (тимчасово, на період дії арешту); і на цей час залишено майно у володінні Національного антикорупційного бюро України для зберігання як речових доказів.

Водночас, накладення арешту і тимчасової заборони, а також передача майна на тимчасове зберігання третій особі, не припиняє права особи на майно.

Як вже зазначалося вище, відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

Таким чином, суть примусового відчуження майна полягає у позбавленні власника права власності на майно та перехід такого права (володіння, користування і розпорядження) до держави. При цьому, жодного суттєвого значення не має місце перебування майна на момент відчуження.

Окрім цього, відповідно до статті 7 Закону право державної власності на майно виникає з дати підписання акту.

Право державної власності на 600 000 доларів США, які були вилучені з індивідуального банківського сейфу №18, право користування яким мав ОСОБА_1 , виникло з 13.07.2023 року, тобто з дати підписання акту, який підтверджує виникнення такого права.

Отже, ОСОБА_1 вважався власником того майна, яке знаходиться в його індивідуальному сейфі; ухвалою про накладення арешту на майно тимчасово обмежено його правомочності як власника на володіння, користування та розпорядження коштами, проте не позбавлено його права власності; 13.07.2023 держава набула прав на майно, що належало Позивачеві, завершивши процедуру примусового відчуження майна; відповідно, відбулося позбавлення саме власника права власності на його майно, незалежно від того, де і у кого це майно фізично знаходилося.

Зважаючи на вказане, необґрунтованим є твердження представника ОСОБА_1 щодо того, що майно було вилучено, всупереч вимогам законодавства, не у власника.

Сам факт звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про визнання незаконними наказу, акту, зобов`язання повернути майно свідчить про те, що майно відчужено саме у нього як власника, а не в Національного антикорупційного бюро України.

На момент постановлення Вищим антикорупційним судом ухвали від 04.07.2023 по справі №757/7845/19 було розпочато процедуру примусового відчуження спірного майна для потреб держави і суд задовольнив клопотання про скасування арешту виключно з метою передачі вилучених коштів для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану з можливістю повного відшкодування після війни.

Окрім цього, як вже зазначалося, право державної власності на 600 000 доларів США, які були вилучені з індивідуального банківського сейфу №18, право користування яким мав ОСОБА_1 , виникло з 13.07.2023 року, тобто з дати підписання акту, який підтверджує виникнення такого права.

Тобто, з 13.07.2023 ОСОБА_1 не може вважатися власником вказаних грошових коштів і, відповідно, Національне антикорупційне бюро України не мало жодних правових підстав повертати спірне майно саме ОСОБА_1 .

Отже, відповідач, видаючи оскаржуваний наказ №81 від 19.06.2023 «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану», діяв у відповідності з вимогами чинного на той час законодавства.

В такій категорії справ, як оскарження наказу та актів про примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного стану, а також повернення такого майна попередньому власнику, суд зазначає, що 16 лютого 2024 року Верховним Судом було винеснено постанову у справі №910/10009/22, в якій суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування наказу з огляду на наступне.

«8.33. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що спосіб захисту прав та інтересів має бути належним, зокрема ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16.09.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86), від 29.11.2023 у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22, пункт 24)).

8.34. Крім того, згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим; вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20.10.2021 у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 29), від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц (пункт 62), від 29.11.2023 у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22, пункт 22)).

8.35. За висновками Великої Палати Верховного Суду для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 150)).

Аналогічні висновки є справедливими і у випадках витребування рухомого майна.

8.36. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)).

8.37. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - "суд знає закони" (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші).

Відтак суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 109)).

8.38. Отже, задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування оспорюваного Наказу є неналежним, зокрема неефективним способом захисту прав та інтересів Позивача у спірних правовідносинах.

Представником позивача 24.02.2025 було подано заяву про збільшення позовних вимог та зміну предмету і підстав позову, однак дослідивши подану заяву, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.49 позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Подана до суду заява представника ОСОБА_1 має назву «про збільшення позовних вимог, зміну предмета і підстав позову». В тексті заяви зазначається: «вважаємо за необхідне змінити юридичні підстави позову (правове обґрунтування позовних вимог), доповнивши їх посиланням на ч.1 ст.22, ч.2 ст.393, ч.2 ст.625, ч.1 ст.1166, ч.1 ст.1173, ч.1 ст.1192 ЦК,… а також, частково змінити предмет позову, замінивши позовну вимогу про зобов`язання відповідача повернути позивачу реквізовані грошові кошти позовною вимогою про стягнення з держави Україна грошових коштів в іноземній валюті на суму, аналогічну реквізованій за неправомірним наказом відповідача, а також трьох процентів річних».

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2023 року у справі №603/761/19 зазначається, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета і підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Верховний Суд України відзначив, якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

Слід зауважити, що не вважається зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (п.7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

Отже, суд позбавлений можливості визначитися, що саме мав на увазі представник позивача подаючи вищезгадану заяву, оскільки з її змісту не являється за можливе встановити чи представник позивача просив суд змінити одночасно і предмет, і підстави позову, наслідком чого є пред`явлення нового позову; чи останній просив змінити щось одне і, якщо так, то що саме.

Позивач, пред`являючи вимогу про визнання незаконним наказу начальника ГУР МО України «Про примусове відчуження майна для потреб держави в умовах воєнного стану» від 19.06.2023 №81, окрім того, що не навів достатнього обґрунтування для визнання недійсним такого акту.

Більш того, оспорюваний позивачем наказ вже виконаний, вичерпав свою дію та не підлягає оскарженню.

Щодо вимоги позивача про визнання незаконним акту №1/81 від 13.07.2023 про примусове відчуження або вилучення майна, який був складений уповноваженою особою Головного управління розвідки Міністерства оборони України Кірієня Тетяною Анатоліївною, суд дійшов до наступного висновку.

Аналіз спеціальної у спірних правовідносинах норми ч.1 ст.4 Закону № України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» вказує, що примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування.

Відповідно до п.19 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати протиправним та скасувати акт про примусове відчуження або вилучення майна №1/81 від 13.07.2023, який, на переконання позивача, призвів до порушення його права власності на майно.

Водночас, акт про примусове відчуження або вилучення майна не є рішенням відповідача - військового командування, не являється правовим актом індивідуальної дії та його скасування не призведе до відновлення порушеного права, оскільки зазначений документ складається з метою підтвердження події примусового відчуження або вилучення майна, за наслідками чого виникло право держави на майно, та є підставою для наступної повної компенсації за примусово відчужене майно.

З огляду на те, що спірний акт приймається за наслідками прийняття військовим командуванням рішення, враховуючи, що спірний акт не є правовим актом індивідуальної дії та фактично лише фіксує подію примусового відчуження, вказана частина позовних вимог не належить судовому розгляду, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог у цій частині належить відмовити.

Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2024 року у справі №910/10009/22 також зазначив наступне:

«Що ж до вимог позивача про визнання протиправним та скасування оскаржуваного акту, Суд зазначає про відсутність підстав для задоволення цих вимог, оскільки акт за своєю правовою природою, зважаючи на положення статті 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», є документом, який не спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а лише засвідчує факт приймання-передачі майна, рішення про примусове вилучення/відчуження якого було прийнято згідно з Наказом Відповідача, що став у спірних правовідносинах підставою для вилучення/відчуження Автомобілів у Позивача та через протиправність якого відбулося порушення права власності Позивача на це майно (пункт 8.32).

У цьому висновку Суд звертається до близького за змістом висновку, сформульованого Верховним Судом в постановах від 26.01.2022 у справі № 911/2525/19 та від 20.06.2023 у справі № 910/644/22 (910/1687/22). Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в позові і в цій частині, але з інших підстав.».

Що стосуються аргументів, викладених позивачем, щодо неправомірності виданого акту про примусове відчуження майна, то вони зводяться до незгоди із проведеною чи то не проведеною оцінкою відчуженого майна.

Так, з одного боку позивач в тексті позовної заяви зазначає, що відповідну оцінку відчуженого майна проведено не було; з іншого ж боку стверджує, що її було проведено не уповноваженим суб`єктом.

Водночас, оцінка відчуженого майна не впливає на законність чи незаконність прийнятого військовим командуванням рішення про примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану, а також не може свідчити про неправомірність складеного акту про примусове відчуження або вилучення майна.

Вказані аргументи свідчать про виникнення нових спірних правовідносин щодо оцінки майна, які не є предметом спору у справі №758/11163/23 про визнання незаконними наказу, акту, зобов`язання повернути майно.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи вищевказані грошові кошти вже було витрачено для потреб обороноздатності України, на підтвердження чого представником відповідача було долучено до матеріалів справи лист начальника Фінансово-економічного управління ГУР МО України від 14.08.2024 №222/4/3155, згідно якого зазначені вище кошти було зараховано на спеціальний рахунок в Державній казначейській службі України, внаслідок чого кошторисні призначення ГУР МО України збільшилися на 21 875 336,52 грн; в подальшому вони були спрямовані на закупівлю бронежилетів модульних для забезпечення підрозділів ГУР МО України, що беруть безпосередню участь у бойових діях; для часткової оплати зазначеної продукції були використані кошти в сумі 21 875 336,52 грн, які були одержані внаслідок проведення згідно з наказом начальника ГУР МО України від 19.06.2023 №81 процедури примусового відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану.

Відповідно, грошові кошти в сумі 600 000,00 доларів США, які були вилучені 19.10.2016 у ПАТ «БТА Банк», не перебувають у фактичному володінні ГУР МО України.

У тексті позовної заяви представник позивача стверджує, що відповідне законодавство, представлене Законом України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», не визначає чітких і розумних критеріїв, які б характеризували суб`єкта права власності, його об`єкт, тип майна, його кількісні показники, що створює значні ризики прояву свавілля суб`єктів владних повноважень під час прийняття відповідних рішень, однак суд не може погодитись з вищевказаним з огляду на наступне.

Відповідно до преамбули Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» визначає механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану.

За сферою правового регулювання вищевказаний Закон може визначати лише підстави і порядок прийняття рішень про реквізицію. Це прямо випливає з положень ч.5 ст.41 Конституції України, якою передбачено, що примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Стаття 353 ЦК України також встановлює, що у разі стихійного лиха, епідемії, епізоотії та за інших надзвичайних обставин, з метою суспільної необхідності майно може бути примусово відчужене у власника на підставі та в порядку, встановлених законом, за умови попереднього і повного відшкодування його вартості (реквізиція). В умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості. Реквізоване майно переходить у власність держави або знищується.

Виходячи зі ст.41 Конституції України статті 353 Цивільного кодексу України спеціальним законом про примусове відчуження (Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану») не може звужуватися перелік майна, про яке в них зазначається.

В цих Положеннях Конституції України та Цивільного кодексу України вживаються терміни «об`єкти права приватної власності» та «майно».

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 ст.190 ЦК України).

Об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага (ч.1 ст.177 ЦК України).

Отже, гроші є майном. Саме термін «майно», а не термін «речі» застосовує Закон № 4765.

Водночас, застосування в Законі № 4765 словосполучення «індивідуально визначене майно» не узгоджується із положеннями статті 184 ЦК України як основного акта цивільного законодавства, яка допускає існування лише «речей (а не майна), визначених індивідуальними ознаками». Проте, речі є лише одним із видів майна.

Отже, немає підстав вважати, що «речі, визначені індивідуальними ознаками» (за ст.184 ЦК України) та «індивідуально визначене майно» (за Законом 4765) є одним й тим самим поняттям.

Так само помилковим було б протиставляти поняття «Індивідуально визначене майно» поняття «речі, що визначені родовими ознаками», до яких зазвичай відносять грошові кошти, адже навіть «речі, що визначені родовими ознаками» можуть володіти індивідуальними характеристиками.

Судова практика в кримінальних провадженнях свідчить, що грошові кошти (як готівкові, так й безготівкові) є об`єктом арешту саме як речові докази, оскільки є індивідуалізованими (конкретні купюри або безготівкові кошти в конкретному розмірі на конкретному банківському рахунку, або належать конкретній особі).

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2024 року у справі №910/14243/22 висловив правову позицію про те, що такий об`єкт цивільних прав, як «корпоративні права та/або акції», можуть виступати об`єктом примусового відчуження за вищевказаним Законом в умовах правового режиму воєнного стану. Це дає підстави провести паралель із грошовими коштами.

Таким чином, «індивідуально визначене майно» (за Законом 4765) вказує, що таке майно можна індивідуалізувати (ідентифікувати) як окремий об`єкт права власності, який належить конкретному суб`єкту права власності. Також цей термін означає, що примусовому відчуженню підлягає не все майно особи, а лише чітко визначене (індивідуальне), тобто, конкретне майно.

З наведеного випливає, що вказаний термін в межах Закону 4765 має самостійне значення і його помилково ототожнювати із поняттям «речі, що визначені індивідуальними ознаками» в розумінні статті 184 ЦК України.

Зазначена правова позиція міститься також у Висновку науково-правової експертизи стосовно наявності чи відсутності у відповідних суб`єктів (військового командування) повноважень на примусове відчуження грошових коштів (як готівкових, так й таких, що знаходяться на рахунку у фінустановах) для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану від 18.07.2025 №126/219, копія якого долучена представником відповідача до матеріалів справи.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Тобто, режим воєнного часу - це особливий період, під час якого застосовуються екстраординарні заходи, спрямовані на збереження життєздатності та обороноздатності країни, в тому числі допускається порушення основоположних прав людини і громадянина, а тому застосування до законодавства воєнного часу абсолютно тотожних критеріїв в порівнянні із законодавством мирного часу є неприпустимим.

Зважаючи на вказане, законодавець свідомо дав можливість військовому командування під час дії правового режиму воєнного стану застосовувати екстраординарні заходи з певною свободою розсуду, в тому числі відчужувати у громадян їх майно, якщо таке майно допоможе захистити територіальну цілісність країни.

Відповідно до частини 6 статті 17 Закону України «Про оборону України», в умовах воєнного стану відповідно до закону допускається примусове вилучення приватного майна та відчуження об`єктів права приватної власності громадян з наступним повним відшкодуванням їх вартості у порядку та терміни, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, зокрема, такі заходи правового режиму воєнного стану: примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 в особі представника адвоката Покутній Олександра Миколайовича до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання незаконними наказу, акту, зобов`язання повернути майно не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 32, 139,141,147 КЗпП України, ст. 4, 75, 81, 178, 263 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання незаконними наказу, акту, стягнення коштів - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.08.2025.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

-позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ;

-відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_2, місцезнаходження: АДРЕСА_2

Суддя Дмитро ПЕТРОВ