Справа № 134/713/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 вересня 2025 року с-ще Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Кантонистої О.О.

з участю: секретаря судового засідання Балух О.В.

позивачки ОСОБА_1

її представника адвоката Близнюка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Крижопіль в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди,

встановив:

02 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує, що 12 квітня 2025 року на верифікованому акаунті відповідачки в соціальній мережі Facebook було розміщено допис, зі змісту якого слідує, що вона (позивачка) привласнила 30 мільйонів гривень, виділених на будівництво або ремонт дороги до цукрового заводу в селі Городківка, а також образливі висловлювання на адресу її родини.

Крім того, 24 жовтня 2024 року на цьому ж акаунті було розміщено допис, доповнений фотографіями з її зображенням, згідно якого вона нібито не дала з власної кишені жодної гривні на Сили оборони України, проте має будинок в Іспанії, а також висловлені образи на її адресу, наче вона піариться на смерті загиблого воїна, їй не дано знати, що таке честь, совість і співчуття. Крім того, відповідачка обізвала її «Пропита морда».

Позивачка вважає, що наведені вислови, розповсюджені за допомогою даних дописів в соціальній мережі, є такими, що не відповідають дійсності, є наклепом, тому ганьблять її честь гідність як особи та як жінки, шкодять її репутації сільського голови, ними їй завдана моральна шкода, в зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

Так, на думку позивачки, наведені вище висловлювання відповідачки не є оціночними судженнями, допустимою критикою публічної особи, а мають ознаки наклепу та прямої образи.

Про наявність дописів відповідачки вона дізналася від інших осіб, які направляли їй їх повідомленнями в інших мережах зв`язку, оскільки вона не має доступу до акаунта відповідачки. Їй не відомо, наскільки великою є кількість користувачів, яким розповсюджено дані дописи, та якій кількості осіб вони відомі, проте їй відомо що вони жваво обговорювались не тільки членами Городківської громади, а й іншими, не пов`язаними з ОСОБА_3 особами, при цьому таке обговорення в більшій мірі стосувалось не її ділової репутації як сільського голови, а репутації фізичної особи - як їй вдалося вкрасти 30 мільйонів, чи дійсно вона має будинок в Іспанії, чи зловживає спиртними напоями тощо. Прискіпливою стала увага до її сім`ї, стосунків з родичами, близькими, друзями. Зрозуміло, що ставлення деяких людей до неї стало негативним, з великою кількістю людей у неї відбулися з цього приводу розмови, інколи досить неприємні, в ході яких їй доводиться спростовувати наклепи відповідачки. Їй стало важче підтримувати ділові контакти з людьми, як в інтересах громади на посаді сільського голови, так і в особистих інтересах, інтересах родини відчувається недовіра з їх боку, що знову ж таки потребує додаткових зусиль та часу для нормалізації відносин. Це призводить до додаткового нервового напруження, стресу, необхідності докладання додаткових психологічних та фізичних зусиль для відновлення психічної рівноваги. У неї погіршився стан здоров`я, зокрема серцево-судинної системи, в зв`язку з чим вона стала на медичний облік з приводу гіпертонії. Позивачка вважає, що розміщенням вищевказаних повідомлень, які ганьблять її честь, гідність та репутацію як фізичної особи, їй завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях через протиправну поведінку щодо неї, приниженні честі, гідності, репутації як фізичної особи, жінки, матері, члена громади. Неправдивість вказаної інформації підтверджується відсутністю кримінальних проваджень та вироків відносно неї. Негативні наслідки у виді погіршення здоров`я підтверджуються відповідною медичною довідкою. Завдану їй моральну шкоду позивачка оцінює в 200000,00 грн.

Ухвалою судді Крижопільського районного суду від 05 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

28 травня 2025 року від відповідачки ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідачка вказує, що позивачка ОСОБА_1 з 20.11.2020 року призначена на посаду Городківського сільського голови, тобто є посадовою особою органу місцевого самоврядування. Публічний статус позивачки та суспільний інтерес до її особи при виконанні нею посадових обов`язків свідчать про більш ширші межі допустимої критики стосовно неї. Зазначений у позовній заяві допис у соціальній мережі Facebook не мав на меті приниження честі, гідності чи ділової репутації позивачки. Він є оціночним судженням, яке відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» та практики Європейського суду з прав людини не підлягає спростуванню та не є предметом доказування. У своїх дописах вона висловлювала власну позицію як громадянка та член громади, реагуючи на суспільно значущу ситуацію, що викликала широкий резонанс серед мешканців села. Зміст допису був направлений на привернення уваги до питань прозорості та відповідальності представників органів місцевого самоврядування, а не на приниження конкретної особи. Позивачка, як публічна особа, яка обіймає посаду в органах місцевого самоврядування, має бути готовою до публічної критики та оцінок її діяльності з боку суспільства. Такі висловлювання охороняються статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Будь-яких неправдивих відомостей, які могли б бути підставою для захисту честі, гідності чи ділової репутації, у дописах не міститься. Інформація, поширена у мережі, ґрунтувалася на загальнодоступних фактах, а також на множинних зверненнях громадян, які потребували розголосу. Даний факт підтверджується, зокрема, і тим, що позивачка у своїй позовній заяві не ставить вимогу про спростування недостовірної інформації. Крім того, позивачка у своєму позові не обґрунтовує у чому саме полягає моральна шкода, оцінена в 200000,00 грн., та чому саме така сума коштів. Надана позивачкою довідка КНП «Городківський ЦПМСД Городківської сільської ради» № 58 від 30.04.2025 року є неналежним доказом, який підтверджує факт погіршення стану її здоров`я у зв`язку із дописами у мережі Facebook, оскільки з тексту цієї довідки не вбачається причинного зв`язку наявних у неї захворювань з даними обставинами. Також позивачка не надала суду і інших достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували заподіяння їй моральної шкоди.

З огляду на викладене, відповідачка просить відмовити у задоволенні позовної заяви за безпідставністю.

Протокольними ухвалами Крижопільського районного суду від 29 травня 2025 року та 16 червня 2025 року підготовче засідання було відкладено за письмовими клопотаннями відповідачки, які вона мотивувала неможливістю з`явитися в судове засідання відповідно через сімейні обставини та перебування на лікарняному.

Ухвалою Крижопільського районного суду від 01 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Цією ж ухвалою було задоволено заяву представника позивачки адвоката Близнюка В.В. про виклик свідків.

Протокольною ухвалою Крижопільського районного суду від 22 липня 2025 року (після допиту заявлених стороною позивача свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ) судове засідання було відкладено за письмовим клопотанням відповідачки, мотивованим тим, що її представник адвокат Барвінський О.П., з яким вона уклала договір про надання правової допомоги у даній справі, не може прибути в судове засідання через сімейні обставини.

В судовому засіданні 03 вересня 2025 року позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Близнюк В.В. підтримали позовні вимоги у повному обсязі за обставин, викладених у позовній заяві. Вважають, що матеріалами справи та показаннями свідків повністю доведено неправдивість висловів відповідачки, які призвели до погіршення здоров`я позивачки і завдали їй моральної шкоди. До закінчення судових дебатів сторона позивача зробила заяву про те, що докази щодо понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу, орієнтовний розрахунок яких долучено до позовної заяви, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Барвінський О.П. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. При цьому, від відповідачки 02.09.2025 надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату в зв`язку з її перебуванням на лікарняному.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку позивачки та її представника, які заперечили проти відкладення судового засідання, суд протокольною ухвалою від 03.09.2025 відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про відкладення підготовчого засідання та постановив продовжити розгляд справи.

Так, згідно ч. 1, ч. 2 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Отже, частиною 2 статті 223 ЦПК України встановлено випадки, які є підставою для відкладення розгляду справи. Таких підстав у судовому засіданні 03.09.2025 судом не встановлено. Крім того, основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Відтак, після судових дебатів, враховуючи предмет спору та обставини справи, суд вирішив відкласти ухвалення та проголошення судового рішення і оголосив, що судове рішення буде проголошено 11.09.2025 року о 09 год. 30 хв.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 20 листопада 2020 року обіймає посаду голови Городківської сільської ради, що підтверджується відповідним рішенням № 1 першої сесії восьмого скликання Городківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 20 листопада 2020 року.

12 квітня 2025 року відповідачка ОСОБА_2 на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook розмістила допис наступного змісту: «30 лимонів в карман з дороги до заводу, для себе любимої! Можна і кричати Слава України! А де її семейка?! На фронті?! Ні!!! ОСОБА_10 , догляд за мамою!!! Син ОСОБА_11 , здобуває освіту (хотя перед війною поперли з аграрного! Святі гроші зробили свою роботу! Магазин відкрив у центрі села! Завдяки Резнічці, бізнес виріс на мільярди! Швеця (цапка) магазин процвітає! ! Заслуга голови громади) Резнічки синок, броня на броні! Чоловік звільнився з комунального і на даний час оформляє догляд за мачухою, при живій мамі! Це нонсенс! Через суд ОСОБА_12 оформлює опіку, пересрав капітально! На передову іти, це йому не хлопців на постах перувати і за барки брати! Всі все пам`ятають і ніхто про це не забув! Патріотизм цієї сімейки зашкалює!».

Крім того, 24 жовтня 2024 року відповідачка ОСОБА_2 на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook розмістила допис наступного змісту: «Врацати хочу в цієї жінки немає нічого святого! Просто попередньо скинула фото з сином де збирають грибочки! Вирішила реаніміруватися! Громада знає хто ти є!!! Це блеф і на публіку! З першого дня війни нікому з нашої громади, з власної кишені не дала ні однієї гривні, зате має будинок в Іспанії! Ця жіночка за своє майбутнє подбала! ОСОБА_13 пропита! Не писала! Не хотіла! Но не можу дивитися на цю клоунаду!!! Боляче!!! Привезли ГЕРОЯ! А воно піариться! Цій жіночці не дано знати, що таке честь, совість і співчуття! ОСОБА_14 вічна пам`ять!». Під дописом містяться дві фотографії з поховання військовослужбовця, на яких зафіксовано перебування позивачки поряд з труною.

Факт розміщення вищевказаних дописів на веб-сайті соціальної мережі «Facebook» відповідачкою на своїй сторінці нею не заперечується, а відтак не потребує доказуванню.

Даними дописами, на думку позивачки та її представника, відповідачка публічно образила та принизила честь, гідність та ділову репутацію позивачки, оскільки складається хибна громадська думка про те, що позивачка вкрала 30 мільйонів, має будинок в Іспанії та зловживає спиртними напоями.

До позовної заяви позивачка долучила витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», з якого слідує, що станом на 25.04.2025 щодо неї відсутні відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність незнятої чи непогашеної судимості, про розшук.

Згідно копії довідки КНП «Городківський ЦПМСД Городківської сільської ради» № 58 від 30.04.2025 року позивачка знаходиться на «Д» обліку з приводу гіпертонічної хвороби та цукрового діабету.

В силу ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю (стаття 201 ЦК України).

Глава 22 ЦК України визначає перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

При цьому, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти.

З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

У свою чергу фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини під час тлумачення положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У статті 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ, зокрема «Лінгенс проти Австрії» (заява № 9815/82, від 08 липня 1986 року), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

ЄСПЛ вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, яке не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям «приватне життя».

Публічний статус позивачки та суспільний інтерес щодо до неї при виконанні нею своїх обов`язків свідчить про більш ширші межі допустимої критики відносно неї, що узгоджується

зі статтею 10 Конвенції, відповідною практикою ЄСПЛ, Декларацією про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, яка схвалена 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендаціями, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя (див.: пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Зокрема, у статтях 3, 4, 6 вищевказаної Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Тобто публічна особа чи державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, в тому числі у різкій формі, до прискіпливої уваги суспільства та підвищеної зацікавленості до його діяльності та/або особистого життя, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодилися на таку увагу.

У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Отже, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що й стаття 10 обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

Так, у рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінтер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

Хоча питання спростування недостовірної інформації у спірних правовідносинах не вирішується, однак суд повинен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Позивачка ОСОБА_1 вказує, що відповідачка ОСОБА_2 публічно принизила її честь, гідність та ділову репутацію, оскільки складається хибна громадська думка про те, що вона, використовуючи посаду сільського голови, привласнила з бюджету територіальної громади кошти, призначені для благоустрою с. Городківка, та використала їх на власні потреби, сприяє своєму брату, який має магазин в с. Городківка, у веденні підприємницької діяльності, використовує похорони загиблих військових для самопіару, а також зловживає алкогольними напоями. Усе це формує у людей негативну думку про неї як особу та як жінку.

Позивачка зазначає, що розповсюджена відповідачкою інформація містить саме фактичні твердження про неї та має негативний характер, натомість відповідачка у відзиві зазначила, що опублікована інформація має характер лише оціночних суджень, оскільки вона висловила свою особисту думку у відношенні позивачки, яка є публічною особою, користуючись правом, наданим їй статтею 34 Конституції України.

Слід зазначити, що позивачкою та її представником не заявлялося клопотання про призначення і проведення судово-лінгвістичної експертизи спірних мовленнєвих повідомлень щодо змістовного наповнення та стилістичного оформлення. Поряд із цим, саме судово-лінгвістична експертиза мовлення надає інформацію стосовно учасників мовленнєвого акту, умов його протікання, семантико-стилістичних особливостей та співвіднесеності з дійсністю його результату (тексту). При цьому, об`єктом такої експертизи є текстове відтворення усної промови та їх фрагменти як реалізація мовленнєвих навичок людини. Судово-лінгвістичною семантико-стилістичною експертизою вирішуються питання об`єктивного змісту тексту в цілому, окремих його висловів та слів у контексті, особливостей стилістичного оформлення тексту, фактів запозичання або використання в ньому інших мовленнєвих джерел. Серед переліку вирішуваних питань експертизи: однозначність чи неоднозначність тлумачення вислову та ймовірні значення цього вислову за умов наявного контексту; чи містить даний текст гіперболи, перефразування і де саме; чи містять висловлювання автора тексту негативну або позитивну оцінку конкретної особи та її діяльності; чи є певні вислови, характеристики оціночними судженнями. Саме при проведенні вказаного виду судової експертизи встановлюється низка обставин, що мають значення і підлягають доказуванню в юридичному провадженні та з`ясовуються шляхом застосування спеціальних знань у визначеному законом порядку.

Суд враховує, що позивачка ОСОБА_1 є публічною посадовою особою органу місцевого самоврядування та її діяльність викликає підвищену громадську зацікавленість. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

У даному випадку, оцінюючи зміст й направленість публікацій відповідачки (їх контекст), суд вважає, що оспорювані позивачкою дописи відповідачки є не твердженнями, висловленими нею особисто про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками щодо цієї інформації, суб`єктивною оцінкою позивачки, як голови громади, висловленою у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень. Дописи відповідачки не містять конкретизованого та чіткого ствердження про порушення позивачкою законодавства, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями дописувача.

Крім того, у дописі від 26.10.2024 не міститься ні прізвищ, ні імен, ні будь-яких ідентифікуючих даних позивачки ОСОБА_1 , що дозволяло б стверджувати, що вказаний допис порушує її честь, гідність, та ділову репутацію.

Суд зазначає, що особа, яка висловлює власні погляди, критичні висловлювання, зауваження, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.

Висловлення оціночних суджень щодо, зокрема, особи та її поведінки, не може слугувати підставою для притягнення цієї особи - висловлювача до цивільно-правової відповідальності, у разі незадоволення (несхвалення) адресатом змістом та/або формою такого висловлювання.

Хоча розміщені відповідачкою дописи є дещо різкими та містять елементи провокативного характеру, однак їх не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані. За своїм змістом поширена інформація відображає власні переживання й емоції відповідачки, її реакцію на дії позивачки як посадової особи, особисте сприйняття відповідачкою певних питань, які, на її думку, є проблемними та стосуються громадськості (можуть зачіпати інтереси багатьох людей), і не може бути розцінена як повідомлення про конкретні факти, тому оспорювані висловлення є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідачки та не свідчать про приниження честі, гідності та ділової репутації позивачки.

У цій справі позивачка заявила вимогу про стягнення з відповідачки на свою користь 200000,00 грн. моральної шкоди, спричиненої розповсюдженням недостовірних відомостей. Тобто, підставою вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачка вказала недостовірність поширеної щодо неї інформації. Позивачка не мотивувала вимогу про відшкодування їй моральної шкоди тим, що ця шкода завдана висловлюваннями відповідачки у брутальній, принизливій чи непристойній формах, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки моральної шкоди, оскільки судом не встановлено порушень прав позивачки діями відповідачки, відповідно немає й підстав для відшкодування моральної шкоди, адже ця вимога є похідною.

З огляду на викладене, суд не вбачає необхідності детально викладати у рішенні показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , оскільки вони не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до того, що відповідачка, яка є жителькою с. Городківка, негативно налаштована до позивачки, постійно критикує її діяльність на посаді голови сільської ради, зокрема шляхом розміщення на своїй сторінці у Facebook дописів щодо неї, які позивачка болісно сприймає, хвилюється через них та як наслідок має проблеми зі здоров`ям. Частина свідків вказала, що бачила спірні дописи, а решта зазначила, що дізналася про них від інших осіб.

Сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами.

Суд враховує, що зобов`язання щодо компенсації моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).

Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК та в Постанові Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Так, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема, під немайновою шкодою, завданою юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, тощо.

Причинний зв`язок з`ясовується між причиною, тобто протиправністю поведінки, та шкодою, як наслідком. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Це відповідає концепції причини-умови, яка існує у праві. Тобто, зміст причинного зв`язку полягає у тому, що вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди.

Моральна шкода відшкодовується лише за наявності вини особи, яка завдала шкоди. Відповідальність особи, яка завдала шкоди без вини, може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Так як винної поведінки відповідачки судом не встановлено, відтак відсутній причинно-наслідковий зв`язок в розумінні положень законодавства, відповідно немає умов для відшкодування моральної шкоди.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 року по справі № 916/2040/20).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову у задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору з відповідачки на користь позивачки не стягуються.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 244, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди відмовити.

Судові витрати залишити за позивачкою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Судове рішення ухвалено 11 вересня 2025 року.

Суддя: