Провадження № 2-з/522/494/25
УХВАЛА

09 вересня 2025 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Федчишена Т. Ю., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

01.09.2025 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Логовський В. В., втретє подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на транспортний засіб «BMW X7», 2022 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява обґрунтована тим, що 15.08.2025 разом з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою позивач звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби: автомобіль «BMW X7», 2022 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2016 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль «BMW 740I», 2001 року випуску, дата останньої реєстрації 04.07.2025, об`єм (потужність) двигуна 4398.

Ухвалою суду від 26.08.2025 позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Позивач вважає, що за час розгляду судом заяви про забезпечення позову настали незворотні наслідки: транспортні засоби «TOYOTA CAMRY», 2016 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль «BMW 740I», 2001 року випуску, дата останньої реєстрації 04.07.2025, об`єм (потужність) двигуна 4398, вибули з власності відповідача.

Указує, що у разі задоволення позовних вимог та необхідності звернення стягнення в порядку примусового виконання судового рішення, спосіб забезпечення виконання такого рішення залишається невизначеним, оскільки вказані транспортні засоби, які могли б виступати об`єктом стягнення, більше не перебувають у власності відповідача, що створює суттєві перешкоди для ефективного виконання судового рішення.

Зазначає, що між заявником та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений борговою розпискою, відповідно до якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 90 000,00 дол. США.

Він неодноразово усно вимагав від відповідача виконання зобов`язань із погашення заборгованості, однак останній ухилився від повернення коштів.

Позивач 16.07.2025 направив засобами поштового зв`язку на адресу місця проживання відповідача письмову вимогу про повернення суми позики, однак поштове відправлення повернулося відправнику у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання, що, на думку позивача, свідчить про ухилення відповідача від отримання вимоги та відсутність намірів виконувати зобов`язання в добровільному порядку.

Як відомо позивачу, ОСОБА_2 на праві власності належить автомобіль «BMW X7», 2022 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , відомості про належність останньому об`єктів нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Вважає, що транспортний засіб є єдиним майном, на яке у майбутньому може бути звернуто стягнення у разі примусового виконання рішення, якщо позовні вимоги будуть задоволені та враховуючи це є велика ймовірність, що ОСОБА_2 вирішить розпорядитися вказаним транспортним засобом задля уникнення виконання майнових зобов`язань.

Позивач указує, що надає приблизну оцінку вартості автомобіля «BMW X7», 2022 року випуску з використанням джерел відкритої інформації з урахуванням відомостей, отриманих з витягу ГСЦ МВС України.

Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення його порушених, оспорюваних прав або інтересів.

Матеріали заяви про забезпечення позову передано судді 08.09.2025.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тобто, прийняття такого рішення доцільне та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи привести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006, № 9 визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Умовою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову мають застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19 (провадження № 61-18169св19) зазначено, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Водночас, будь-яке забезпечення позову у цивільній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виключних, виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Верховний Суд у постанові від 10.06.2021 (справа №380/5217/20) сформулював правову позицію, згідно з якою, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Для забезпечення позову суд повинен, на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

При цьому, надання правової оцінки доводам позивача, висловленим на обґрунтування позовних вимог по суті спору, має здійснюватися судом у межах процедури судового розгляду, з дотриманням усіх процесуальних гарантій учасників справи, передбачених процесуальним законом.

У заяві про забезпечення позову не наведено конкретних обґрунтувань порушення прав позивача із обов`язковим підтвердженням цього відповідними доказами, а посилання на ухилення відповідача від виконання боргових зобов`язань може бути встановлено лише під час розгляду справи по суті, що є підставою для відмови у застосуванні попереднього судового захисту у вигляді забезпечення позову.

Заява ОСОБА_1 про забезпечення позову фактично обґрунтована незгодою з прийнятим суддею рішенням від 26.08.2025 за результатами розгляду повторної заяви позивача про забезпечення позову, а зазначення позивачем про настання незворотних наслідків за час розгляду повторної заяви у зв`язку з відчуженням транспортних засобів є лише припущенням позивача.

Крім того, як слідує з наданих позивачем відомостей, транспортний засіб «BMW 740I», 2001 року випуску перереєстровано з ОСОБА_2 на іншу особу 14.08.2025, тобто до направлення позивачем до суду повторної заяви про забезпечення позову (направлено засобами поштового зв`язку 15.08.2025), а автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2016 року випуску, перереєстровано з ОСОБА_2 на іншу особу 15.08.2025, тобто також до надходження до суду повторної заяви позивача про забезпечення позову (заяву зареєстровано судом 22.08.2025, передано судді 25.08.2025).

Водночас судом не встановлено достатніх підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем та даних, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, захист яких стане взагалі неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Щодо посилання позивача на необхідність застосування висновку Верховного Суду, викладеного в п. 23 постанови від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, то такий висновок не свідчить про безумовну необхідність накладення арешту на майно відповідача в усіх випадках звернення до суду з позовом про стягнення коштів, оскільки суд в кожному конкретному випадку повинен встановити наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову, яких в даному випадку не встановлено.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 149, 150, 153 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА

09.09.2025