ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4714/25 Справа № 183/2951/24 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О.В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» Новомосковської міської ради на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» Новомосковської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя першої інстанції Городецький Д.І., повний текст рішення складено 06 серпня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

29 березня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» Новомосковської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 116 916,25 грн., та судовий збір.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2025 року заяву Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» Новомосковської міської ради про перегляд заочного рішення суду від 01 серпня 2024 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування обставин справи.

Скарга мотивована тим, що суд безпідставно задовольнив позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 116 916,25 грн., оскільки такий розмір суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності з огляду на розмір заборгованості по заробітній платі, а також є надмірно обтяжливим. Заочне рішення суду першої інстанції у справі є необґрунтованим, оскільки суд не врахував усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Зокрема, суд не з`ясував повною мірою причини та період затримки виплати сум, належних працівникові при звільненні.

Представник Комунального підприємства Біжко Ю.О., просила заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15000 грн.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що твердження відповідача в апеляційні скарзі, що сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 116 916,25 грн, «суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності», та посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц, у якій суд вказує, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, безпідставне, адже наведений у цій постанові підхід щодо зменшення суми середнього заробітку при затримці розрахунку при звільненні, ґрунтувався на положеннях чинної на той час статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні і оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідачка просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечували та просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 31.10.2018 року № 284-К ОСОБА_1 була звільнена з посади заступника головного бухгалтера по роботі з абонентами Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» Новомосковської міської ради» у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України).

На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.03.2020 року, справа № 183/7542/18 ОСОБА_1 було поновлено на роботі.

Встановлено, що на виконання рішення суду, 05 березня 2020 року Комунальним підприємством «Новомосковськ водоканал» Новомосковської міської ради» видано наказ № 49-К про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Наказом Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» Новомосковської міської ради» від 21.08.2020 за № 151-К ОСОБА_1 звільнено з посади заступника головного бухгалтера по роботі з абонентами у зв`язку зі скороченням штату працівників. (п.1 ст. 40 КЗпП України).

Встановлено, що 06 листопада 2023 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалене рішення у цивільній справі № 183/9918/23 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» про стягнення заробітної плати, відпускних, компенсацій за невикористані щорічні основну та додаткову відпустки, вихідної допомоги, згідно рішення суду, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені, з Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» Новомосковської міської ради» на користь ОСОБА_1 стягнуто 50 915,24 грн. сум, належних при звільненні.

У відповідності до постанови Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2024 р. рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.11. 2023 року у цивільній справі № 183/9918/23 залишено без змін.

Рішенням суду від 06.11.2023 у справі № 183/9918/23 встановлено, що при звільненні, з вини Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» Новомосковської міської ради», у визначений законодавством строк, позивачу ОСОБА_1 не була проведена виплата всіх сум, що належать їй від підприємства при звільненні.

Крім того, зазначеним рішенням суду визначена середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 935,33 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою було доведено вину підприємства щодо невиплаті їй всіх належних сум при звільненні на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.11.2023 року у справі №183/9918/23.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу,при відсутності спору про їх розмір підприємство,установа,організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки подень фактичного розрахунку,але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, для розрахунку суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуються положення ст. 117 КЗпП України (при затримці розрахунку при звільненні працівникові виплачується його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців), за період з 22.08.2020 по 21.02.2021 р., що становить 125 робочих днів.

Згідно наявним у справі розрахункових листах, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 116 916,25 грн. (935,33 грн. х 125 р.дн.)

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1 , яка звільнена 31.08.2018 року, не були виплачені всі належні їй суми у строки, зазначені вст.116 КЗпП України, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995№100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. (п. 8 Порядку).

З огляду на вищевикладене та те, що час затримки обмежений відповідно до ч.1ст.117КЗпП України шістьма місяцями, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, з за період з 22.08.2020 року по 21.02.2021 року становить 125 днів.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)та в постанові Верховного суду від 09 вересня 2020 року провадження № 61-2578св19.

Доводи апеляційної скарги про те, що сума середнього заробітку є несправедливою та не відповідає балансу між інтересами працівника та роботодавця, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки з урахуванням періоду невиплати заробітної плати, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 116916,25 грн., стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, судом першої інстанції було враховано, що позивачка просила сягнути суму заборгованості тільки за пів року.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

На думку колегії суддів, визначений судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідає принципу розумності виваженості та справедливості та не призведе до надмірного тягаря для відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» Новомосковської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 11 вересня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи