Провадження № 2-з/201/144/2025
УХВАЛА

04 вересня 2025 року місто Дніпро

Суддя Соборного районного суду міста Дніпра Федоріщев С.С., ознайомившись із заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Соборного районного суду міста Дніпра 03 вересня 2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення грошових коштів.

Ухвалою судді від 04 вересня 2025 року було відкрито провадження у даній справі.

04 вересня 2025 року до суду надійшла заява про забезпечення позову, у якій представник позивача просить накласти арешт на грошові кошти відповідачки в межах ціни позову, обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів тим, що виконавчий напис нотаріуса № 1007 від 27.08.2025 р., вчинений приватним нотаріусом Вдовіною Л.Л., став підставою для відкриття виконавчого провадження № 78983126, у межах якого кошти з рахунків позивача вже були примусово списані та перераховані відповідачки.

В заяві про забезпечення позову позивачем наводяться наступні доводи:

-стягнення грошових коштів за договором про порядок здійснення батьківських прав та обов`язків та сплату аліментів від 07 березня 2023 року у межах виконавчого напису відбулося з порушенням прав дітей: Старший син сторін досяг повноліття, та з 21.08.2024 р. проживає разом із батьком на ОСОБА_3 і перебуває на його фактичному утриманні, що виключає можливість отримання аліментів матір`ю від його імені. Відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 05.07.2017 р. у справі № 6-887цс17), досягнення дитиною повноліття є підставою для припинення сплати аліментів;

-середній син, 2010 року народження, досяг 14-річного віку, набув неповної цивільної дієздатності (ст. 32 ЦК України) та згідно з ч. 2 ст. 179 СК України має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на його утримання. Це означає, що відповідачка не може одноосібно розпоряджатися всіма коштами без урахування волі дитини;

-сам виконавчий напис вчинено нотаріусом без перевірки факту належного виконання зобов`язань позивачем за договором від 07.03.2023 р., хоча банківські документи свідчать про систематичні платежі, здійснені батьком на користь дітей. При вчиненні виконавчого напису недотримано вимогу щодо безспірності заборгованості. При цьому відповідачка не довела до відома нотаріуса інформацію про ці платежі, чим створила у нотаріуса хибне уявлення про наявність «заборгованості». Таким чином, було порушено вимоги ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», згідно з якими виконавчий напис допускається лише у випадку безспірної заборгованості. Виконавчий напис фактично використаний відповідачкою як інструмент економічного тиску на позивача, зокрема з метою примусити його укласти новий договір з явно завищеними фінансовими зобов`язаннями. Такі дії суперечать принципу добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, ст. 13 ЦК України).

Позивач зазначає, що у разі невжиття заходів забезпечення існує реальна загроза унеможливлення виконання майбутнього рішення суду, оскільки перераховані відповідачці кошти можуть бути витрачені чи приховані.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї документи, суд виходить з того, що за приписами ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

З цього приводу Пленум Верховного Суду України у постанові №9 від 22.12.2006 р. роз`яснив, що при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися у наявності реальної загрози невиконання рішення, зокрема коли оспорювані грошові кошти вже вибули з володіння позивача. має також враховувати: обсяг позовних вимог, наявність спору між сторонами, а також реальну загрозу утруднення чи невиконання рішення суду.

У даному випадку: виконавче провадження вже відкрите та проведено виконання; кошти з рахунків позивача списані та перераховані відповідачці; позивач стверджує, що нотаріусом не було проведено перевірку факту виконання ним договору та наявності реальної заборгованості, а дії відповідачки, на його думку, свідчать про недобросовісність у використанні механізму виконавчого напису.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що належать відповідачу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 р. у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) наголосила: суд, розглядаючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не може обмежитися перевіркою лише формальних процедур, а повинен з`ясувати, чи дійсно існувала безспірна заборгованість на момент вчинення виконавчого напису.

Також у постановах Верховного Суду від 04.03.2020 р. у справі № 643/17274/16-ц та від 22.05.2019 р. у справі № 373/2054/16-ц наголошував, що сторони повинні діяти добросовісно та не зловживати своїми правами. Використання виконавчого напису для тиску на іншу сторону визнається зловживанням правом.

Водночас, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідачки з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Крім того, ст. 150 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.02.2020, прийнятій по справі № 381/4019/18 роз`яснила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне вчинення таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N9).

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

При цьому у даній справі наявні обґрунтовані підстави вважати, що відсутність забезпечення позову унеможливить ефективне поновлення порушених прав позивача, оскільки: виконавче провадження вже відкрите та грошові кошти списані з рахунків позивача та існує реальна загроза їх подальшого використання відповідачкою, що унеможливить відновлення майнового становища у разі задоволення позову.

Водночас, виконання судового рішення є складовою права на справедливий суд у розумінні ст.6 Конвенції, на що звернув увагу Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 905/3773/14.

Крім того, як зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі «Горнсбі проти Греції» (1997), виконання рішення є невід`ємною частиною права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окрім зазначеного, суд також враховує, що аліменти на утримання дитини є власністю дитини, а не того з батьків, на користь якого вони були стягнуті, про що неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема, у постанові від 10 квітня 2024 року у справі №761/43598/21.

Відповідно ж до положення ст.3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), відповідно до якої, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому ч.ч.1,2 ст.27 зазначеної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Однак у даному випадку, з документів, доданих до заяви про забезпечення позову випливає, що у разі її задоволення, майнові інтереси дітей не постраждають, адже до 25 лютого 2025 року спору між сторонами з приводу заборгованості позивача по аліментним зобов`язанням не було, та така заборгованість була відсутня, на що відповідачка вказала у своїй нотаріально посвідченій заяві.

При цьому 18 лютого 2025 року позивач перерахував відповідачці через ОТП Банк в рахунок аліментних зобов`язань на утримання дітей 18 000 ЄВРО, а через БАНК ВОСТОК 27 000 ЄВРО, та щомісячно перед цим перераховував через зазначений банк відповідачці аналогічні суми. Такий розмір аліментів, перерахованих позивачем відповідачці на утримання дітей, суттєво перевищує мінімальний рівень грошового забезпечення дітей, гарантований національним законодавством, та дозволяє їх утримувати значний проміжок часу навіть без повторних перерахувань в подальшому.

Незважаючи на це, 03 липня 2025 року позивачем перераховано відповідачці через ОТП БАНК в рахунок оплати аліментів ще 3 532 000 грн. 60 коп., та власне саме з цього приводу й виник спір, адже позивач стверджує, що списання з його банківського рахунку приватним виконавцем 6 350 050 грн. 80 коп. на підставі спірного виконавчого напису нотаріуса, призвело до подвійного стягнення з нього аліментів на утримання дітей у таких значних сумах.

Враховуючи наведене, суд дослідивши матеріали справи та поданої заяви, враховуючи підстави, предмет та ціну позову, дійшов висновку про те, що невжиття зазначених позивачем заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він завернувся до суду. Отже, обраний позивачем спосіб забезпечення позову накладення арешту на кошти відповідачки у межах ціни позову є співмірним із заявленими вимогами, не порушує баланс інтересів сторін та їх дітей, відповідає завданню цивільного судочинства, визначеному ст.2 ЦПК України. Таким чином, суд вважає, що арешт коштів у межах ціни позову є адекватним, співмірним і необхідним заходом забезпечення та не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки та дітей сторін.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

З врахуванням ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

При цьому суд не вбачає підстав вимагати від позивача забезпечити відшкодування збитків відповідачки, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Обставини, за яких суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення у відповідності до положень ч. 3 ст. 154 ЦПК України, відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 149, 150, 151, 153, 353-354 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення грошових коштів задовольнити.

До набрання законної сили рішенням у цивільній справі №201/10978/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення грошових коштів, вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, електронні гроші, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках в фінансових установах та/або банках, електронних гаманцях та на кошти на рахунках та/або електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову, та належать ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в межах ціни позову у розмірі 6 350 050 (шість мільйонів триста п`ятдесят тисяч п`ятдесят) грн. 80 коп., які в свою чергу були стягнуті з позивача у виконавчому провадженні № 78983126, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньовим М.О.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи. Особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Суд може скасувати заходи забезпечення позову за вмотивованим клопотанням учасника справи у порядку вимог ст. 158 ЦПК України.

Примірник ухвали про забезпечення позову направити для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову.

Строк пред`явлення ухвали до виконання, як виконавчого листа, три роки.

Реквізити сторін:

Позивач (стягувач): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ;

Відповідач (боржник): ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

Третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, АДРЕСА_3 ;

Третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 2Н, прим. 263-265.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 15 днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.С. Федоріщев