Справа № 463/205/25
Провадження № 2/463/834/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Романської І.В.,

представника відповідача - Держицького І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення з ОСОБА_1 завданих збитків у розмірі 39573,86 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 28.09.2023 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування транспортного засобу марки «TOYOTA RAV4» р.н. НОМЕР_1 . 05.08.2024 року відбулась ДТП за участі застрахованого автомобіля марки «TOYOTA RAV4» р.н. НОМЕР_1 та автомобіля марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача і постановою суду останнього було визнано винним у вчиненні цієї ДТП. У зв`язку із настанням страхового випадку, позивач відшкодував потерпілому завдану шкоду у розмірі 150969,98 гривень, після чого до нього перейшло відповідне право вимоги. Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована в АТ «СГ «ТАС», яка лише частково відшкодувала завдані збитки у розмірі 111396,12 гривень, оскільки за умовами договору остання відшкодовує шкоду з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. Різницю між вартістю відновлювального ремонту та страховим відшкодуванням, яка становить 39573,56 гривень просить стягнути безпосередньо з винуватця ДТП - відповідача ОСОБА_1 .

Відзиву на позовну заяву не надходило. Натомість, представником відповідача було подано письмові пояснення, в яких останній ставить під сумнів доведеність розміру завданої шкоди, а сам звіт про визначення вартості матеріального збитку вважає недопустимим доказом, оскільки його копія не засвідчена у встановленому законом порядку.

Позовна заява поступила до суду 13.01.2025 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.01.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

Заперечуючи проти наданого позивачем звіту про визначення вартості матеріального збитку, представник відповідача подав клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.04.2025 року таке клопотання було задоволено та призначено у справі відповідну експертизу, на вирішення якої поставлено питання яка вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «TOYOTA RAV4» р.н. НОМЕР_1 з ПДВ, з урахування коефіцієнта фізичного зносу складових, станом на 09.08.2024 року.

Експертизу доручено провести експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Експертів попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку. Оплату за проведення експертизи покладено на відповідача. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Цієї експертизи проведено не було у зв`язку з невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо оплати її вартості і ухвалою суду від 25.07.2025 року провадження у справі поновлено.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання.

Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Відтак суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином. В прохальній частині позову просить розглядати справу у його відсутності.

Представник відповідача - адвокат Держицький І.Р. в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав недоведеності розміру завданої шкоди. Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 28.09.2023 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування транспортного засобу марки «TOYOTA RAV4» р.н. НОМЕР_1 .

05 серпня 2024 року відбулась ДТП за участі застрахованого марки «TOYOTA RAV4» р.н. НОМЕР_1 та автомобіля марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача.

Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 17.10.2024 року, яка не оскаржувалась і набрала законної сили, відповідача визнано винним у вчиненні ДТП.

Цих обставин сторони не оспорюють і відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

За наслідками ДТП потерпілий подав відповідну заяву, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.18) і на замовлення позивача складено звіт про визначення вартості матеріального збитку, копія якого теж долучена до матеріалів справи (а.с.23-36).

Згідно з цим звітом, вартість відновлювального ремонту становить 142070,16 гривень, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу - 111396,12 гривень.

На підставі заяви потерпілого, договору добровільного страхування та вимог закону позивачем складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування у розмірі 150969,98 гривень (а.с.16).

Згідно платіжного доручення № 182978 від 22.08.2024 року (а.с.17), позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 150969,98 гривень безпосередньо на рахунок СТО.

З метою підтвердження цієї суми, позивач також долучив акт виконаних робіт від 19.09.2024 року (а.с.161), відповідно до якого вартість робіт з відновлення автомобіля потерпілого становить 150969,98 гривень.

Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у АТ «СГ «ТАС», яка на підставі відповідного звернення позивача виплатила останньому страхове відшкодування у розмірі 111396,12 гривень, що становить вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу. Цієї обставини сторони не оспорюють і вона додатково підтверджується копією платіжного доручення № 439145 від 16.09.2024 року (а.с.54а).

З метою стягнення різниці між страховим відшкодуванням та розміром завданої шкоди, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17(постанова від 08.02.2021 року) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Оскільки згаданою вище постановою Личаківського районного суду м.Львова від 17.10.2024 року встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, суд в межах цієї справи вказаний факт визнає преюдиційним та не буде його повторно досліджувати.

В такому випадку доказів про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні ДТП не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати застосування в своїх відносинах юридично-значимих повідомлень (зокрема, порядок надсилання, визначати, коли повідомлення вважатиметься отриманим).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Положенням частини першої статті 979 ЦК України передбачено, що договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України «Про страхування», інших законодавчих актів.

До страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК Укркаїни)

Отже, після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Таким чином, у справі яка розглядається після виплати позивачем страхового відшкодування до нього перейшло відповідне право вимоги.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 1 липня 2004 року, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц).

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Верховний Суд України у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Подібні за змістом висновки сформульовані також в постановах Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 344/3008/17, від 15.10.2020 року у справі № 755/7666/19, від 16.02.2022 року у справі № 709/370/20.

Як уже зазначалось вище, відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку, вартість відновлювального ремонту становить 142070,16 гривень, і у цьому ж звіті вказано, що величина втрати товарної вартості автомобіля становить 0,0 грн. Водночас, згідно з п.3.10 страхового акту (а.с.16), вартість відновлювального ремонту з врахуванням зносу становить 150969,98 гривень і саме цю суму позивач виплатив в якості страхового відшкодування, що перевищує розмір збитків, які зазначені у звіті, складеному на замовлення позивача.

Не має жодного пояснення, чому при визначенні суми страхового відшкодування, яка підлягає виплаті потерпілому, позивач не брав до уваги звіту, який був складений на його ж замовлення, і ще більш незрозумілим є той факт, чому позивач взяв до уваги цей звіт, коли вимогу про відшкодування завданих збитків з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу було пред`явлено страховій компанії відповідача, адже остання виплатила таке страхове відшкодування у розмірі 111396,12 гривень, тобто в тому розмірі, який визначено у звіті.

Основоположними принципами судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20, від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі № 925/1546/20).

Суд вважає, що за наведених вище обставин поведінка позивача суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, адже він ігнорує висновки звіту, складеного на його ж замовлення та здійснює виплату страхового відшкодування в більшому розмірі, тоді як в іншому випадку цей звіт ним береться до уваги.

Таким чином, позов необхідно задовольнити частково, а відповідна різниця має обчислюватись не з суми виплаченого страхового відшкодування, а з суми, яка визначена як вартість відновлювального ремонту та становить 142070,16 гривень.

За обрахунками суду, розмір цієї різниці становить 30674,04 гривень (142070,16 111396,12 = 30674,04), яку і необхідно стягнути з відповідача.

При таких обставинах суд не приймає до уваги наданий позивачем акт виконаних робіт на суму 150969,98 гривень, оскільки він суперечить матеріалам справи та не узгоджується із розміром збитків, визначених суб`єктом оціночної діяльності.

Що ж стосується заперечень сторони відповідача, то суд звертає увагу, що відповідачу була надана можливість спростувати розмір завданої шкоди, проте, експертне дослідження не було проведено з вини відповідача, який не провів відповідної оплати, а інших доказів, які б спростовували розмір збитків відповідач не надав.

Тому, керуючись принципом змагальності суд вважає, що розмір завданої шкоди, з урахуванням наведених вище аргументів, частково підтвердився і в цій підтвердженій частині вони підлягають стягненню з відповідача.

Суд також визнає помилковими аргументи відповідача про не засвідчення позивачем наданої копії звіту про визначення вартості матеріального збитку, оскільки позов подано до суду через систему «Електронний суд» і такий звіт, як і інші долучені до позову документи, засвідчені електронним підписом.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 3 частини другої цієї статті у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Загальна ціна позову становила 39573,86 гривень. Суд задовольнив позовні вимоги на суму 30674,04 гривень, що становить 77,51% від загального розміру позовних вимог.

При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028,0 гривень, що стверджується відповідною квитанцією (а.с.14). Отже, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2347,0 гривень судового збору, що становить 77,51% від розміру сплаченого судового збору.

Крім того, згідно частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частин другої, третьої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої-шостої цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У справі яка розглядається правнича допомога надавалась позивачу на підставі договору про надання правової допомоги № 2/23ю від 02.11.2023 року (а.с.58).

Згідно додаткової угоди № 1 до договору (а.с.59-61), сторони узгодили, що клієнт зобов`язаний здійснити оплату протягом 15 робочих днів з моменту набрання відповідним рішенням суду законної сили у розмірі 8000,0 гривень за кожну справу.

До матеріалів справи також долучено акт прийому-передачі наданих послуг від 11.01.2025 року (а.с.62) на суму 8000,0 гривень.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Також, Верховний Суд під час розгляду справи № 761/34282/18 (постанова від 16.06.2021 року) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає такі витрати завищеними, де переслідується мета безпідставного збагачення, а не відшкодування реально понесених судових витрат.

Як наслідок, застосовуючи згадану вище практику Верховного Суду та враховуючи завдання цивільного судочинства, якими є в тому числі справедливий розгляд справи, суд вважає, що у межах цієї справи критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру не дотримані в повній мірі і тому, беручи до уваги також часткове задоволення позовних вимог, ці витрати необхідно зменшити до суми 4000,0 гривень, що відповідатиме принципам розумності, співмірнсоті та обґрунтованості.

Всього, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 6347,0 гривень судових витрат.

Керуючись ст.ст.10, 18, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» завдані збитки у розмірі 30674,04 гривень (тридцять тисяч шістсот сімдесят чотири гривні 04 копійки).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» 6347,0 гривень судових витрат.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА», місцезнаходження: 04112, м.Київ, вул.Олени Теліги,6В, корп.4, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення складено - 09 вересня 2025 року.

Суддя Грицко Р.Р.