Справа № 462/7195/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2025 року Залізничний районний суд м. Львова у складі головуючого судді Бориславського Ю.Л. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із врахуванням компенсації та індексації, стягнення недоплаченої суми відшкодування,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до АТ «Українська залізниця», у якій просить суд поновити пропущений строк звернення до суду з поважних причин та відкрити провадження у справі; витребувати матеріали справи; скасувати наказ №2147/ос «Про припинення трудового договору (контракту)», наказ №546/К «Про припинення трудового договору з начальником поїзда (пасажирського) дільниці 2 групи ОСОБА_1 », оскільки дисциплінарне стягнення у виді звільнення застосовано до неналежної особи; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника поїзда (пасажирського) дільниці 2 групи АТ «Українська залізниця»; стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток (193,42 грн. за день) за час вимушеного прогулу з 01.12.2010 року по день винесення рішення судом, з компенсацією та індексацією; стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму недоплаченого відшкодування у розмірі 979,2 грн. за ст. 117 КЗпП України; поновити термін дії контракту начальника поїзда (пасажирського) дільниці 2 групи ОСОБА_1 з АТ «Українська залізниця» на термін недопрацьованого строку попереднього контракту, в зв`язку з незаконним звільнення з роботи, судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом № 2147/ос від 30.11.2010 року його було звільнено з роботи з посади начальника пасажирського поїзда ДТГО «Львівська залізниця». Вважає таке звільнення незаконним, оскільки звільнення відбулося без звернення роботодавця до Вільної профспілки, а дисциплінарне стягнення застосовано до неналежної особи. Відповідачем в порушення вимог ст.116 КЗпП України не було з ним вчасно проведено остаточного розрахунку, що встановлено рішенням апеляційного суду Львівської області від 31.05.2017 року, а тому відповідач має виплатити позивачу на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток (193,42 грн. за день) за час вимушеного прогулу з 01.12.2010 року по день винесення рішення судом, з компенсацією та індексацією та суму недоплаченого відшкодування у розмірі 979,2 грн. за ст. 117 КЗпП України. Просить поновити строк звернення до суду пропущений з поважних причин, а саме з причин судової тяганини, оскільки позивач неодноразово звертався до судів різних інстанцій, зокрема із аналогічною позовною заявою у справі 462/2711/17, яку залишено без розгляду, на думку позивача, з надуманих підстав.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02.07.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Дану ухвалу суду позивачем отримано 04.08.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідачем 03.07.2025 року у електронному кабінеті, а матеріали справи у письмовому вигляді 05.08.2025 року.

17.07.2025 року Залізничним районним судом м. Львова зареєстровано відзив на позовну заяву та такий суд приймає як поданий з дотриманням вимог ст. 178 ЦПК України.

У поданому відзиві на позовну заяву представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову, застосувати строк позовної давності, а також вказує на те, що позивач неодноразово звертався до суду з аналогічним предметом та підставами позову.

Позивач відповіді на відзив не подав.

Сторони у встановлений строк не подали суду клопотань про продовження процесуальних строків.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення /виклику/ сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що наказом № 2147/ос від 30.11.2010 року ОСОБА_1 з 30.11.2010 року було звільнено з роботи з посади начальника пасажирського поїзда ДТГО «Львівська залізниця» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України.

08 грудня 2010 року позивач був ознайомлений з наказами №2147/ос, №546/к від 30 листопада 2010року та отримав трудову книжку.

Наведені обставини встановлені постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2019 року у справі № 462/3593/17.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом встановлено, що вказані позивачем обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, неодноразово розглядались судами.

Так, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2011 року у справі № 2-1528/11, яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2011 року залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» про поновлення на посаді начальника поїзда (пасажирського) дільниці 2 групи, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, про визнання недійсним наказу №2147/ос від 30 листопада 2010 року про припинення трудового (контракту), про визнання недійсним наказів №546/К від 30.11.2010, №140/К від 29.03.2010, №294/К від 29.06.2010 відмовлено.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18.09.2012 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2011 р. та ухвали апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2011 р. за нововиявленими обставинами, у якій як на нововиявлену обставину позивач покликався на перебування у членах Вільної профспілки пасажирського вагонного депо, залишено без розгляду.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25 лютого 2014 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2011 р. та ухвали апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2011 р. за нововиявленими обставинами залишено без задоволення. У вказаній заяві, як на нововиявлену обставину позивач фактично покликався на те, що дисциплінарне стягнення застосовано до неналежної особи.

Ухвалою Верховного Суду України від 30.06.2015 у допуску справи ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2011 та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2011 року - відмовлено.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 року у справі №461/7765/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 січня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. В ухвалі від 05 вересня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що суди ухвалюючи рішення, врахували, що позовні вимоги про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу були вирішені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2011р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2011р., та дійшли вірного висновку про те, що у відповідача не існує заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова 08 серпня 2016 по справі №462/3154/16-ц в позові ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку, згідно ст. 117 КЗпП України, з 10 грудня 2010р. по 23 травня 2016р. у розмірі 247.182,65 гривень; виплати сум обов`язкових податків до державних фондів та військовий збір провести за рахунок відповідача відмовлено. 29 січня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області - рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 серпня 2016 року залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова 21 грудня 2016 по справі №462/4505/16-ц в позові ОСОБА_1 про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 01 грудня 2010р. по 09 грудня 2010р. у розмірі 348,58 гривень; виплати сум обов`язкових податків до державних фондів та військовий збір провести за рахунок відповідача відмовлено. Постановою ВС від 03 липня 2019 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 31.05.17 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 по справі скасовано та залишено в силі рішення Залізничного районного суду м. Львова 21 грудня 2016 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 листопада 2017 року по справі № 462/3593/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про виплату середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні відмовлено за безпідставністю позовних вимог.Постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2019 рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16.11.2017 залишено без змін.Ухвалою Верховного Суду України від 23 липня 2019 у відкритті касаційного провадження відмовлено.

Наведені обставини встановлені ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 31.01.2022 року, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 25.07.2022 року.

Таким чином, наведеними рішеннями встановлено правомірність звільнення ОСОБА_1 згідно наказу №2147/ос «Про припинення трудового договору (контракту)».

Крім цього, як встановлено рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 листопада 2017 та постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2019 «при звільненні ОСОБА_1 та здійсненні з ним остаточного розрахунку відповідачем виплачено усі суми, які належали ОСОБА_1 , та відповідно у ПАТ «Українська залізниця» не існувало заборгованості перед позивачем, між сторонами не існувало спору про розмір належних позивачу сум, зокрема станом на 15 квітня 2011 року, що додатково стверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДТГО «Львівська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та зобов`язання до вчинення дій, а відтак ПАТ «Українська залізниця» не виплачено ОСОБА_1 кошти за відпрацьовані 30 годин понаднормово у період жовтень - листопад 2010 року не з власної вини, оскільки позивач не пред`являв вимоги до відповідача про здійснення з ним такого розрахунку та здійснення виплати будь-яких спірних сум до часу звернення ним у суд.

ПАТ «Українська залізниця» дізналось про необхідність здійснення такої виплати лише 31 травня 2017 року та негайно виконало вказане рішення суду на вимогу виконавчої служби, а відтак підстави для здійснення нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні.»

Водночас, ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 29.09.2017 року, якою закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із врахуванням компенсації та індексації та стягнення недоплаченої суми відшкодування, постановою Апеляційного суду Львівської області від 28.03.2018 року скасовано.

Згідно з постановою Апеляційного суду Львівської області від 28.03.2018 року судом встановлено наступне: «19 червня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Просить поновити строк звернення до суду, оскільки такий пропущений з поважних причин. Визнати незаконним та скасувати наказ №2147/ос «Про припинення трудового договору (контракту), наказ №546/К «Про припинення трудового договору з начальником поїзда(пасажирського) дільниці 2 групи ОСОБА_1 ». Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника поїзда (пасажирського) дільниці 2 групи Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток (193,42 грн. за день) за час вимушеного прогулу з 01.12.2010 року по день винесення рішення судом, з компенсацією та індексацією. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму недоплаченого відшкодування в розмірі 979,20 грн. за ст.117 КЗпП України.

Зі матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції закрив провадження у справі належним чином не з`ясувавши, що підстави та предмет позову у даній справі не є тотожними до підстав та предмету позову у справі рішення по якій набрало законної сили.

Зокрема даний позов позивач обґрунтовує листом про відсутність згоди Вільної профспілки пасажирського вагонного депо Львів на його звільнення, а також посилається на рішення Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року, яким на його думку, встановлені обставини, які мають значення для вирішення цього спору.»

Разом з тим, суд враховує, що рішення апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року, яким позов ОСОБА_1 було задоволено частково та, яким ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги щодо стягнення належних до виплати сум, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання нарахувати й виплатити заробітну плату за відпрацьований надурочний час скасовано постановою Верховного Суду від 03.07.2019 року.

Водночас, статтею 233 КЗпП України визначено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Так, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Так, із дня звільнення ОСОБА_1 минуло понад 14 років, позивач неодноразово звертався до суду із позовом про поновлення його на роботі, скасування наказу №2147/ос «Про припинення трудового договору (контракту)», наказу №546/К «Про припинення трудового договору з начальником поїзда (пасажирського) дільниці 2 групи ОСОБА_1 », оскільки дисциплінарне стягнення у виді звільнення застосовано до неналежної особи, стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.12.2010 року та суму недоплаченого відшкодування за ст. 117 КЗпП України, поновлення терміну дії контракту начальника поїзда (пасажирського) дільниці 2 групи ОСОБА_1 з АТ «Українська залізниця» на термін недопрацьованого строку попереднього контракту, в зв`язку з незаконним звільнення з роботи, а тому про наявність даних обставин позивачу було достеменно відомо, зокрема, на час звернення з аналогічним позовом до Залізничного районного суду м. Львова у 2017 році (справа №462/2711/17).

Суд критично оцінює твердження ОСОБА_1 про те, що позовну заяву у справі №462/2711/17 залишено без розгляду з надуманих підстав та саме тяганина з боку суду стала перешкодою для своєчасного звернення позивача із даним позовом до суду, оскільки таке спростовано постановою Львівського апеляційного суду від 25.07.2022 року, у якій вказано, що даючи оцінку зібраним по справі доказам, поведінці позивача ОСОБА_1 , який не цікавився справою та призначенням судових засідань, відмовлявся отримувати судові повістки від працівників поштового зв`язку, різними надуманими причинами та клопотаннями затягував розгляд справи, спостерігаючи за її ходом із «сторони» неофіційно, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про залишення позовної заяви без розгляду внаслідок повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин. Суд першої інстанції правильно зазначив у своєму рішенні, що з часу останньої явки в судове засідання 10.08.2021 року, позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, яка призначалася ще шість раз, жодного разу не з`явився, хоч судові повістки направлялися у порядку, визначеному ст.128 ЦПК та поверталися або за закінченням терміну зберігання, а на судові засідання на 19 листопада 2021 року, на 23 грудня 2021 року, на 31 січня 2022 року - з відміткою адресат відсутній за місцем проживання.

Більше того, з часу постановлення постанови Львівського апеляційного суду від 25.07.2022 року, якою ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 31.01.2022 року залишено без змін і до дня звернення позивача до суду із даним позовом 16.09.2024 року минуло понад два роки, що суттєво перевищує граничний строк звернення до суду для даної категорії справ, який може бути поновлений за наявності відповідних підстав, встановлений ст. 234 КЗпП України.

Таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду та у суду відсутні підстави для поновлення такого, оскільки діє пряма норма ст. 234 КЗпП України, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 264, 265, 268, 274, 275, 279 ЦПК України, ст. 233, 234 КЗпП України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із врахуванням компенсації та індексації, стягнення недоплаченої суми відшкодування - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, або в строки та порядку, передбачені ст. 354, 355 ЦПК України.

Текст рішення суду складений 08 вересня 2025 року.

Суддя: Бориславський Ю. Л.