Справа № 643/8419/24
Провадження № 2/643/525/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Броницької М.В.,

за участю секретаря судового засідання Борисенко Я.С.,

представника позивача - адвоката Лаєвської М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою представника - адвоката Лаєвської Марине Ленківни в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору, -

встановив:

Представник Лаєвська Марине Ленківна в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 13.10.2023 між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною за реєстровим номером 1885; стягнути з ОСОБА_4 90 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; стягнути в користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2423,20 грн та 20000,00 грн витрат по оплаті професійної правової допомоги.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вказаний договір являється фраудаторним, так як був укладений на шкоду інтересам позивача ОСОБА_1 як кредитора, право кредиторської вимоги котрого до боржника ОСОБА_4 підтверджене рішенням суду. Предмет договору дарування був єдиним об`єктом нерухомості, належним боржнику. Відтак перехід права власності на квартиру унеможливлює звернення стягнення на неї кредитором, що порушує його права та законні інтереси.

Водночас на даний час має місце відкрите виконавче провадження ВП № 74949997, відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби Марини Анатоліївни від 08.05.2024, на виконання виконавчого листа № 643/9289/23 від 16.04.2024, виданого Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 24.03.2015 у розмірі 10000 (десяти тисяч) дол. США 00 центів США.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено дату підготовчого судового засідання.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.08.2024 задоволено клопотання представника позивача адвоката Лаєвської Марине Ленківни про забезпечення позову в спосіб накладення заборони ОСОБА_2 відчужувати належне їй майно квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2024 задоволено клопотання представника позивача адвоката Лаєвської Марине Ленківни про витребування у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлії Володимирівни копію договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 13.10.2023 між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 ; витребувано у Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян витяг про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та витяг про шлюб ОСОБА_5 , укладений 26.07.2021 з ОСОБА_6 .

01.10.2024 через канцелярію суду за вх. № 38694/24 від Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові надійшов супровідний лист, при якому на адресу суду скеровано наступні документи: копію актового запису про народження № 3674 від 04.10.1995 про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Харкові ОСОБА_5 , із зазначенням відомостей про батьків ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; копію повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, сформованого 28.08.2024.

15.11.2024 через канцелярію суду за вх. № 46526/24 надійшов супровідний лист Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. від 09.11.2024 вих. № 390/01-16, при якому суду було скеровано копію нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 13.10.2023, укладеного між ОСОБА_4 як дарувальником та ОСОБА_7 як обдаровуваною, за реєстровим номером 1885. Відповідно до інформаційного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 13.10.2023, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. До наданих нотаріусом документів додавалася копія свідоцтва про шлюб від 28.09.2021, відповідно до якого 28.08.2021 ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_8 , актовий запис 831, після реєстрації шлюбу взяла прізвище чоловіка - ОСОБА_9 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.11.2024 підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13.01.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування з Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (61022, м. Харків, вул. Сумська, буд. 61) актовий запис про смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м Харків, останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; останнє відоме місце перебування ВПО: АДРЕСА_3 .

26.02.2025 канцелярією суду за вх. № 10338/25 при супровідному листі Амур-Нижньодніпровського відділу реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі від 21.02.2025 за № 370/31.24-19 надійшов актовий запис про смерть № 828 від 18.10.2024, відповідно до якого вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер в місті Дніпро ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до встановленої законом процедури Московський районний суд м. Харкова було перейменовано на Салтівський районний суд міста Харкова.

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 06.05.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування з Першої Дніпровської державної нотаріальної контори (49044, м. Дніпро, вул. Володимира Вернадського, будинок, 19/21) наступну інформацію: відомості про осіб, що зверталися із заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Дніпро; відомості щодо того, чи посвідчувався заповіт від імені ОСОБА_4 ; відомості, чи відкривалася спадкова справа; відомості, чи видавалися свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 28.05.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування з Першої Дніпровської державної нотаріальної контори (адреса міститься в матеріалах цивільної справи) наступну інформацію: відомості про наявність/відсутність спадкової справи та заповіту, котрі містяться в Спадковому реєстрі, з метою чого звернутися із запитом про надання витягу (інформаційної довідки) із Спадкового реєстру в порядку, визначеному Положенням про Садковий реєстр, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 № 1810/5.

24.06.2025 через канцелярію суду за вх. № 32213/25 надійшов супровідний лист Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 17.06.2025 № 1241/01-09, при якому було надано дві інформаційні довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), сформовані 17.06.2025 о 12:21 та 12:22, відповідно до яких за вказаними параметру у Спадковому реєстрі інформація відсутня.

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 27.06.2025 задоволено клопотання про залучення до розгляду справи в якості третьої особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , котра зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 , який є співвідповідачем у справі, помер, правонаступників померлої особи не встановлено, що підтверджується двома інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), сформовані 17.06.2025 о 12:21 та 12:22, відповідно до яких за вказаними параметру у Спадковому реєстрі інформація відсутня (том 2, а.с. 71-72) провадження у справі в частині позовних вимог щодо даного співвідповідача було закрито Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 04.09.2025.

01.09.2025 через канцелярію суду надійшло сформоване в системі електронний суд клопотання представника позивача про розподіл судових витрат, в якому представник просила стягнути в користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 937,92 грн та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Своїм правом на подачу відзиву на позов відповідач не скористалася. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав значення для вирішення справи по суті, чи спростував доводи представника позивача.

Третя особа право на подачу письмових пояснень по суті спору не скористалася.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, заяв та клопотань суду не подавав, в справі присутній його представник адвокат.

У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, з урахуванням заявленого клопотання про розподіл судових витрат.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`являлися, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормою ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши кожен наявний у матеріалах справи доказ на предмет його належності, допустимості, достовірності, а усі докази в сукупності та взаємозв`язку - на предмет їх достатності, суд встановив відповідні обставини, які вказують на характер договірних правовідносин між сторонами, врегламентованих відповідними цивільно-правовими нормами, які підлягають застосуванню.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до статті 16 ЦК України є визнання правочину недійсним.

У силу ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) - ч.3 ст.215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. В силу ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В силу п.6 ч.1 ст.3 ЦК однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 ЦК України). Згідно з ч.3 цієї статті не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

В контексті оцінки добросовісності поведінки учасників цивільних правовідносин застосуванню підлягає Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Представник позивача звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати договір дарування недійсним, посилаючись саме на його фраудаторність. Суд зауважує, що та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Цивільний кодекс України не містить окремого визначення фраудаторного правочину. Ідентифікація правочину як фраудаторного досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. У юридичній науці та судовій практиці під фраудаторними правочинами розуміють правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів та уникнення звернення на них стягнення за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника (фраудаторний правочин), на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом або послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах також вказував, що цивільно-правовий договір, у тому числі й договір дарування, не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Так, у постанові від 19.05.2021 у справі № 693/624/19 Верховний Суд вказав, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Як вказав Верховний Суд у постанові від 23.05.2023 у справі № 936/721/21 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 у справі № 489/5148/18.

Судом встановлено, що 13.10.2023 між ОСОБА_4 як дарувальником та ОСОБА_7 як обдаровуваною, було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстровим номером 1885 (том 1, а.с. 176).

Сторони договору дарування являються батьком та дочкою, що підтверджується копію актового запису про народження № 3674 від 04.10.1995 про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Харкові ОСОБА_5 , із зазначенням відомостей про батьків ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а.с. 144); копію повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, сформованого 28.08.2024 (том 1, а.с. 145-146).

Позов був обумовлений тим, що має місце відкрите виконавче провадження ВП № 74949997, відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби Марини Анатоліївни від 08.05.2024, на виконання виконавчого листа № 643/9289/23 від 16.04.2024, виданого Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 24.03.2015 у розмірі 10000 (десяти тисяч) дол. США 00 центів США (том 1, а.с. 20-21).

Тобто вчиняючи правочин дарування нерухомого майна на користь свого близького родича боржник переслідував мету уникнення звернення стягнення на майно для задоволення законних прав та інтересів свого кредитора.

У своїй постанові від 26.02.2025 у справі № 711/494/24 Верховний Суд зробив висновок про те, що договір дарування не має ознак фраудаторності у випадку, коли боржник володіє іншим майном, яке дозволяє йому виконати зобов`язання перед кредитором, що забезпечує повний захист прав кредитора на погашення боргу.

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14.09.2022 у справі № 369/8077/19 (провадження № 61-21207св21)).

Як зазначає представник позивача, не спростовується матеріалами справи та позицією відповідача, у боржника ОСОБА_4 у момент вчинення спірного договору не було і після укладення договору не було набуто жодного іншого майна, на яке могло б бути звернуте стягнення з метою погашення заборгованості за договором позики.

Виходячи з викладеного, суд дійшов до висновку, що права та законні інтереси позивача ОСОБА_1 були порушені внаслідок укладення договору дарування, відтак з метою їх відновлення представник позивача звернуся в суд, кожен аргумент позову знаходить своє підтвердження наявними в матеріалах справи доказами, не спростований доводами відповідача, а тому позовна вимога про визнання договору недійсним підлягає задоволенню.

Нормою ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки деліктне зобов`язання щодо відшкодування моральною шкоди тісно пов`язане з особою, яка її заподіяла, з урахуванням закриття провадження в частині заявлених позовних вимог до співвідповідача ОСОБА_4 у зв`язку зі смертю останнього, позовна вимога в частині стягнення моральної шкоди підлягає залишенню без розгляду.

При вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) від 02.06.2014 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

В матеріалах справи наявний Договір про надання правової допомоги від 28.07.2024, укладений між позивачем та представником (том 1, а.с. 26-28); платіжна інструкція від 28.07.2024 про сплату 10 000,00 грн ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 (том 1, а.с. 31); платіжна інструкція від 19.09.2024 про сплату 10 000,00 грн ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 (том 2, а.с.106).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Дана законодавча норма відображена у висновку, сформованому Верховним Судом у постанові від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц. Який в продовження виснував наступне. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

В матеріалах справи відсутня позиція відповідача щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу, документи на підтвердження вказаних витрат подані суду, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених витрат на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог та стягує з відповідача сплачений позивачем за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Нормою ч. 7 ст. 158 ЦПК України врегламентовано, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 78, 81, 89,141, 223, 258, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задоволити.

Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 13.10.2023 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною, за реєстровим номером № 1885 - визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений за подання позову судовий збір в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 20 000 (двадцяти тисяч) гривень 00 копійок.

Заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.08.2024 (провадження № 2-з/643/49/24), продовжують діяти протягом дев`яносто днів з дня набрання цим рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ;

Третя особа: ОСОБА_3 , АДРЕСА_6 .

Повне рішення складено 09.09.2025.

Суддя М.В. Броницька