Справа № 161/3185/25
Провадження № 2/161/1975/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Романюк М.М.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік Анжела Михайлівна, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Вовчук Марина Володимирівна, про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік Анжела Михайлівна, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Вовчук Марина Володимирівна, про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він є сином ОСОБА_4 , який загинув під час виконання бойового завдання по захисту Батьківщини в районі населеного пункту Уманське Покровського району Донецької області. Після смерті батька залишилось майно, а саме квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб Renault Kangoo, 2007 року випуску, д.н.3. НОМЕР_1 , гараж в гаражному кооперативі «Жигулі» (м. Луцьк, вул. Павла Чубинського, 54) та земельна ділянка. Він, будучи спадкоємцем першої черги, звернувся до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік Анжели Михайлівни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька - ОСОБА_4 . На підставі першої поданої заяви, заведено спадкову справу. Згодом стало відомо, що 23 січня 2024 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Вовчук Мариною Володимирівною було посвідчено заповіт, згідно якого ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі на все те, що за законом він матиме право і що буде належати на момент смерті йому, заповідає ОСОБА_5 .

Зазначає, що інформація про наявність заповіту приголомшила та здивувала не лише позивача, а й близьких родичів, знайомих та колишню дружину заповідача, оскільки за життя та під час перебування на військовій службі ОСОБА_4 неодноразово говорив родичам та сину, що квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . транспортний засіб, гараж в гаражному кооперативі «Жигулі» (м. Луцьк, вул. Павла Чубинського, 54) та земельну ділянку він переоформить на єдиного сина - ОСОБА_3 . Такого роду розмови заповідач вів до своєї загибелі.

Позивач не погоджується зі складеним заповітом, оскільки існують обставини, які виключають правомірність складання такого заповіту та фактично порушують його права, як спадкоємця першої черги.

Позивач вважає, що зазначене в заповіті не є правомірним та, загалом, вільним бажанням померлого, оскільки про почуття до цієї жінки батько ніколи не висловлювався, наміру одружуватися на ній - не мав. Вони були знайомі дуже мало часу, батько ніколи не говорив про теплі та дійсно сімейні стосунки із ОСОБА_5 , із новою дружиною - сина не знайомив. Крім того, неодноразово чув від батька нарікання про те, що ОСОБА_5 здійснює психологічний тиск на нього, та, маніпулюючи наявністю у неї трьох дітей від попереднього шлюбу, змушувала його одружитися та написати заповіт.

Позивач зазначає, що в кінці січня 2024 року бачились із батьком кілька разів. Пригадує, що батько був у пригніченому стані, ніби відчував якусь провину перед сином. В день складання заповіту, син телефонував батькові, однак той телефон не піднімав. Коли батько перебував на війні, син постійно його підтримував, а батько ділився фотографіями, зробленими із побратимами. Вважає, що вчинення психологічного тиску на ОСОБА_4 щодо написання заповіту та одруження відповідачкою були зроблені з корисливою метою, а саме заволодіння майном

Позивач не вірить у щирість почуттів між батьком та відповідачкою, адже батько ніколи про це не говорив ні сину, ні іншим близьким родичам. За наведених обставин у позивача виникли обгрунтовані сумніви в тому, що на момент укладання заповіту волевиявлення спадкодавця було вільним і відповідало його волі.

На підставі викладеного, просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 23 січня 2024 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Вовчук Мариною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за N647.

Ухвалою від 20 лютого 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.

18 березня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує на безпідставність заявлених позовних вимог та просить в задоволенні позову відмовити.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Від представника позивача адвоката Кінах Я.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки вона зайнята в іншому судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України судом постановлено розглядати справу за відсутності позивача та його представника, які були належним чином повідомлені про судове засідання, оскільки позивач та його представник не з`явились в судове засідання повторно. Крім того, в ході розгляду справи позивач та його представник надавали пояснення по суті заявленого позову, вказуючи, що підтримують викладені в позовній заяві вимоги.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Як вказано у частинах 1 та 2 статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно з частинами 1-3 статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

На підставі частини 2 статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

За змістом частин 1, 5 і 6 статті 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і покликаний вирішити питання щодо призначення спадкоємців.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Нормами Книги шостої ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, у її статтях 1247-1249, 1253 (пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20).

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21 (провадження № 61-4349св23); від 10 квітня 2024 року у справі № 683/1110/21, провадження № 61-471св24).

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе, як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 61-21249св19, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20, провадження №61- 21209св19).

Відповідно до частини 1 і 2 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

В силу частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частини 1 і 2 статті 215 ЦК України).

Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі відповідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Луцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального Міністерства юстиції видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя, а саме 23 січня 2024 року, ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Вовчук Мариною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за №647, яким заповів усе своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідає ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також встановлено, що 03 лютого 2024 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 .

03 квітня 2024 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік Анжелою Михайлівною заведено спадкову справу № 22/202 щодо майна померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В ході розгляду справи судом встановлено, що оспорюваний заповіт був складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Вовчук Мариною Володимирівною. Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно ним підписаний.

Приватним нотаріусом Вовчук М.В. встановлено особу заповідача, перевірено його дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України, встановлено його дійсну волю на розпорядження майном на випадок його смерті та посвідчено особистий підпис на заповіті.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання заповіту недійсним, позивач зазначав, що при складанні заповіту волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі, оскільки мало місце вчинення психологічного тиску на заповідача з боку ОСОБА_1 .

Однак, жодних доказів про те, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_4 на момент складання заповіту від 23 січня 2024 року не було вільним і не відповідало волі спадкодавця, до матеріалів позову не надано, не здобуто їх і судом.

Допитані в ході розгляду свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вказували, що у спадкодавця ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_1 були гарні відносини, і за життя він висловлював думку про те, що має намір залишити їй у спадок належне йому майно.

Крім того, будь-яких інших обставин, які могли б свідчити про вплив на волевиявлення заповідача, як то: важка фізична або психічна хвороба, незнання української мови, невміння читати, вчинення заповіту внаслідок обману, під примусом, шляхом застосування фізичної сили, не встановлено.

Таким чином, враховуючи, що воля заповідача, виражена у формі заповіту є волевиявленням померлого ОСОБА_4 , що не викликає сумнівів у його правомірності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання вказаного заповіту недійним.

Керуючись ст.ст. 2-5,11-13,141,279,352,354,430 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Усік Анжела Михайлівна, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Вовчук Марина Володимирівна, про визнання заповіту недійсним- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного тексту рішення 05 вересня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М.Філюк