ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6385/25 Справа № 185/7100/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Бабій С. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №185/7100/13-ц за скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на постанову старшого державного виконавця Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Василенко Інни Вікторівни від 21 листопада 2024 року про закінчення виконавчого провадження, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року,постановлену у складі судді Бабія С.О.,-

ВСТАНОВИВ:

Скаржник АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Василенко І.В. від 21 листопада 2024 року про закінчення виконавчого провадження №53141165.

В обґрунтування скарги зазначає, що на виконанні Павлоградського відділу державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження №53141165 з виконання виконавчого листа №185/7100/13 від 14 грудня 2015 року, виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі №185/7100/13-ц, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором №PVHOGK00000112 від 31 травня 2007 року у розмірі 16 387,85 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на 21 червня 2013 року становить 130 938,92 грн.

Вказує, що постановою від 21 листопада 2024 року виконавець закінчив провадження, посилаючись на повне стягнення боргу, хоча фактично стягнуто лише 6 702,58 доларів США.

Вважає, що стягнення мало відбуватися в іноземній валюті, а виконавець порушив порядок стягнення, що спричинило збитки через курсову різницю.

У зв`язку з чим, просить суд визнати незаконною та скасувати постанову від 21 листопада 2024 року про закінчення виконавчого провадження №53141165, направити виконавчий лист №185/7100/13 до Павлоградського відділу державної виконавчої служби для подальшого стягнення боргу.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року скаргу АТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково.

Визнано постанову старшого державного виконавця Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Василенко І.В. від 21 листопада 2024 року у виконавчому провадженні №53141165 про закінчення виконавчого провадження - незаконною та скасовано. В іншій частині скарги відмовлено.

Зобов`язано старшого державного виконавця Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Василенко І.В. провести виконавчі дії з виконання виконавчого листа №185/7100/13 від 14 грудня 2015 року, виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі №185/7100/13-ц, в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Не погодившись з таким судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що він, як боржник, повністю виконав рішення суду. Вказує, що суд першої інстанції розглянув скаргу фактично в односторонньому порядку, порушивши принцип змагальності сторін. Зазначає, що під час розгляду скарги не було залучено представника державної виконавчої служби, чия участь була обов`язковою.

Також зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги його письмові заперечення на подану скаргу. Вважає, що його позиція не була належним чином розглянута, що є грубим порушенням процесуальних прав та принципу рівності сторін у процесі.

Звертає увагу, що рішення суду першої інстанції суперечить ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено завершення виконавчого провадження у разі повного виконання виконавчого документу.

Також зауважує, що судом порушено ст.533 ЦК України, яка дозволяє визначення боргу в іноземній валюті з виконанням у гривні, якщо інше не передбачено договором або законом.

Вказує, що судом у 2015 році була визначена фіксована гривнева сума, а отже будь-які перерахунки за курсом є протиправними.

У зв`язку з чим просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року у справі №185/7100/13-ц в частині скасування постанови виконавця - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні скарги АТ КБ "ПриватБанк" в цій частині - залишити без задоволення.

Скаржник АТ КБ "ПриватБанк" та державний виконавець своїм правом на подачу відзиву не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 у суді підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник скаржника (стягувача) АТ КБ "ПриватБанк" прибув в судове засідання суду апеляційної інстанції без належного підтвердження своїх повноважень.

Державний виконавець в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Так судом встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2015 року у справі №185/7100/13-ц з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" стягнуто заборгованість за кредитним договором №PVHOGK00000112 від 31 травня 2007 року у розмірі 16 387,85 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 21 червня 2013 року становить 130 938,92 грн, яка складається з наступного: 15 877,05 доларів США - заборгованість за кредитом; 510,80 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом. У іншій частині позовних вимог відмовлено. На виконання цього рішення видано виконавчий лист №185/7100/13 від 14 грудня 2015 року.

Також судом встановлено, що 05 грудня 2016 року старшим державним виконавцем Павлоградського відділу ДВС відкрито виконавче провадження №53141165. Станом на 21 листопада 2024 року виконавець стягнув з боржника 109 137,00 грн., після чого виніс постанову про закінчення провадження, посилаючись на повне виконання рішення.

Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції виходив із міркувань доведеності скаржником, що боржник не виконав судове рішення у повному обсязі, а державний виконавець, завершивши провадження, не виконав вимог ч.3 ст.49 Закону, не забезпечивши стягнення в доларах США або перерахунок гривневих коштів у валюту зобов`язання, оскільки судове рішення чітко визначило суму в доларах США.

При цьому суд послався на п.12 Постанови №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", який роз`яснив, що: «у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533ЦК».

Колегія суддів в цілому погоджується із таким рішенням суду першої інстанції, але зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

За змістом статті 524 ЦК України, грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом повинне було здійснюватися в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України "Про виконавче провадження". Так, відповідно до частин першої-третьої цієї статті, у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті, виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного суду України від 11 вересня 2024 року, справа №500/5194/16 (провадження №14-81цс24), при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення, в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.

Як встановлено судом, виконавче провадження відкрито за виконавчим листом №185/7100/13 від 14 грудня 2015 року, виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі №185/7100/13-ц, яким було стягнуто з позичальника ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» (скаржника) заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті із визначенням її еквіваленту в гривні за офіційним курсом НБУ станом на час ухвалення рішення.

Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, суд вирішив стягнути з боржника грошові кошти саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням судового рішення.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 (провадження №14-81цс24).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що належним виконанням рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2015 року є стягнення суми в іноземній валюті за курсом валюти на дату платежу.

У справі, яка переглядається, державний виконавець виходив з гривневого еквіваленту стягнутої заборгованості в іноземній валюті станом на день винесення рішення суду, що є зміною розміру визначеної рішенням суду суми заборгованості.

Отже, доводи апелянта про сплату суми заборгованості відповідно до резолютивної частини рішення суду та здійснення виконавцем подальших дій і нарахувань у національній валюті України на день вчинення виконавчих дій, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Таким чином, встановивши, що оскаржувані АТ КБ «ПриватБанк» у цій справі дії приватного виконавця, які стосуються примусового стягнення заборгованості за кредитним договором, є неправомірними та не відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження", а суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення скарги в означеній частині.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Таким чином, суд першої інстанції у цій справі дійшов обґрунтованого висновку про визнання незаконною та скасування постанови держаного виконавця Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Василенко І.В. від 21 листопада 2024 року про закінчення виконавчого провадження.

Виходячи з зазначеного наведені ОСОБА_1 в його апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції прийняті по суті скарги та не впливають на їх правильність, зводяться до незгоди позивача з рішенням суду першої інстанції.

Між тим, судом першої інстанції за наслідками розгляду скарги також зобов`язано старшого державного виконавця Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Василенко І.В. провести виконавчі дії з виконання виконавчого листа №185/7100/13 від 14 грудня 2015 року, виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі №185/7100/13-ц, в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

За змістом частини першої, абзацу 1 частини другої статті 11 Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Тобто державний виконавець саме Законом зобов`язаний вживати заходи для примусового виконання рішень і додатково, за результатами розгляду скарги судом, зобов`язувати державного виконавця вчиняти ті дії, які він зобов`язаний вчиняти згідно із Законом є зайвим, оскільки у суду відсутні такі повноваження.

Таким чином колегія приходить до висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення шляхом виключення з його резолютивної частини висновку щодо зобов`язання державного виконавця провести виконавчі дії відповідно до вимог Закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок прийнятий судом апеляційної інстанції, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виключити з резолютивної частини ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 рокувисновок щодо зобов`язання державного виконавця провести виконавчі дії з виконання виконавчого листа №185/7100/13 від 14 грудня 2015 року, виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі №185/7100/13-ц, в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 08.09.2025р.

Головуючий суддя О.В.Агєєв