Номер провадження 6/754/251/25
Справа № 754/3897/24
У Х В А Л А

Іменем України

09 вересня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В. В.

за участю секретаря судового засідання Краснощоки О. В.

за участю представника відповідача Пустовіта А. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Головного Управління національної поліції у м. Києві про заміну способу та порядку виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,

УСТАНОВИВ:

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року, позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури - задоволено повністю. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000,00грн.

В обґрунтування заяви заявником зазначено, що у відносинах, в яких виступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України № 783-ХІУ визначено, що органи державної влади здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування (крім випадків, визначених законом) в межах. Передбачених Законом України про Державним бюджет України на відповідний рік. Кошти на фінансування органу державної влади передбачаються у Державному бюджеті України окремим рядком. Отже норми процесуального законодавства не передбачають зазначення у резолютивній частині відомостей про шляхи списання коштів, вид рахунку з якого буде проведено відповідне безспірне списання коштів, тому просять замінити спосіб виконання рішення у цій справі шляхом стягнення коштів на користь позивача з Державного бюджету України, виключивши з резолютивної частини рішення зазначеного словосполучення «стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень ГУНП у м. Києві на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000,00грн».

До суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, додаткових доказів і клопотань не подано.

У судовому засіданні представник відповідача по справі Пустовіт А. Г. просив заяву про заміну способу та порядку виконання рішення суду задовольнити.

Суд, вивчивши заяву та дослідивши матеріали справи у межах ініційованого питання, вислухавши представника відповідача по справі, дійшов до такого висновку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року, позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури - задоволено повністю. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000,00грн. Рішення оскаржувалось, але залишилось без змін та набрало законної сили, відповідно до Постанови Київського апеляційного суду від 17.01.2025.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із судової практики Європейського суду, судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy), №36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovak, №2132/02 від 13 червня 2006 року, «Ліпісвіцька проти України», заява № 11944/05, рішення від 12 травня 2011 року).

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28 липня 1999 року, §63; «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, § 40).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною права на суд, а ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (рішення «Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року). Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, одним з аспектів права на суд є право на доступ до нього, тобто право подавати позов з приводу цивільно-правових питань. Однак таке право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, що остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із стороні.

Згідно з частиною першою ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Відповідно до ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Як передбачено частиною третьою статті 435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Підставою для зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим судом способом.

Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 2-749/11/2229 роз`яснив, що поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановленого статтею 16 ЦК України.

Суд зазначає, що на стадії виконання рішення, суд не може застосувати інший спосіб правового захисту стягувача ніж той, що передбачений рішенням суду, оскільки в іншому випадку це означало б зміну суті рішення суду та застосування іншого способу правового захисту позивача без дотримання належної судової процедури розгляду відповідних позовних вимог.

Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений. Наприклад, зміна способу виконання рішення можлива шляхом видозмінення зазначеної у рішенні форми (грошової чи майнової) виконання, тобто за відсутності у боржника присудженого позивачеві майна в натурі або грошових коштів, достатніх для покриття заборгованості.

Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті. Таким чином, законодавцем передбачено право суду за заявою відповідної особи змінити спосіб виконання судового рішення, у разі неможливості його виконання у тому вигляді, який постановлено судовим рішенням.

Законодавець у частині першій ст. 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Спосіб виконання рішення визначається на підставі встановлених у ст. 16 Цивільного кодексу України способів захисту цивільних прав.

Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим. Вирішуючи питання про зміну способу виконання рішення, суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість такого виконання рішення суду.

Метою такої зміни способу виконання судового рішення є задоволення вимог стягувача за рішенням, яке набрало законної сили.

Поряд із цим, у Цивільному процесуальному кодексі України та спеціальному законі, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, не встановлений вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про зміну способу і порядку виконання рішення.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 713/1062/17, від 27 червня 2018 року у справі № 713/1062/17.

У Постанові ВС/КЦС № від 10 червня 2019 року у справі № 350/426/16-ц Верховний суд прийшов до висновку, що задоволення заяви про зміну способу і порядку виконання рішення суду фактично змінює рішення суду по суті та спосіб захисту, передбачений статтею 16 ЦК України, тому є незаконним.

Проте, на стадії виконання рішення суд не може застосувати інший спосіб правового захисту стягувача ніж той, що передбачений рішенням суду, оскільки в іншому випадку це означало б зміну суті рішення суду без дотримання належної судової процедури розгляду відповідних вимог стягувача, що є неприпустимим.

Крім того, під зміною способу виконання слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений. При цьому зміна способу виконання не має змінювати суті самого рішення.

При вирішенні питання про зміну способу і порядку виконання суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про неможливість виконання рішення. Задоволення таких заяв можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувану, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Таким чином, чинне законодавство пов`язує можливість відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення суду лише за умов доведення заявником існування обставин, що ускладнюють виконання або роблять його неможливим.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже суд констатує, що представником відповідача по справі (боржник) не надано доказів про здійснення належних дій щодо виконання в добровільному порядку рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року. Також суду не надано доказів щодо дійсних перешкод або неможливості належного виконання рішення суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Це положення є фундаментом для реалізації права особи на виконання судового рішення, боржником за яким

є орган державної влади або орган місцевого самоврядування.

Правовий механізм реалізації таких рішень передбачено Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Згідно зі статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів із державних органів, державного або місцевих бюджетів чи бюджетних установ виконуються не органами примусового виконання, а органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Виконання судових рішень про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється у межах відповідних бюджетних призначень центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а саме Державною казначейською службою України. У разі відсутності в державного органу відповідних призначень, таке виконання забезпечується за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень, що прямо випливає з частини першої статті 3 Закону № 4901-VI. Згідно зі статтею 2 цього ж Закону, держава гарантує виконання судових рішень про стягнення коштів або вчинення дій щодо майна, боржником за якими виступає державний орган.

Процедура виконання таких рішень регулюється Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників № 845, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року. У разі набрання судовим рішенням законної сили, стягувач звертається до територіального органу Казначейства із заявою про виконання.

Документи подаються у строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження». При цьому Державна казначейська служба не здійснює дій виконавчого характеру в традиційному розумінні цього терміну, як це відбувається у загальних виконавчих провадженнях. Її роль полягає виключно у безспірному списанні коштів з рахунків боржника відповідно до бюджетного законодавства.

Якщо на рахунках боржника (державного органу чи установи) є необхідна сума в межах затверджених бюджетних призначень, кошти списуються без затримки. У разі їх відсутності виконання рішення здійснюється за рахунок резервного фонду, що додатково гарантує реалізацію права стягувача на виконання судового рішення. Такий підхід є проявом принципу верховенства права та забезпечення балансу між публічними інтересами держави й захистом приватних прав осіб.

Стягнення коштів із державного або місцевих бюджетів це чітко врегульований, нормативно визначений процес, ключовим виконавцем якого є Державна казначейська служба України, що діє виключно в межах наданих їй повноважень та відповідно до чинного законодавства.

Посилання представника відповідача в заяві на постанови Верховного Суду, в яких сформований висновок, що не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними свої повноважень, не можуть бути прецедентами у цій справі, оскільки в цій справі резолютивна частина рішення не містить посилання на стягнення з Державної казначейської служби України, а містить чітке встановлене виконання, саме за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень, де роль Державної казначейської служби України полягає лише виключно у безспірному списанні коштів з рахунків боржника.

Зокрема "За рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень" означає кошти, які виділяються з державного або місцевого бюджету для певного суб`єкта, що представляє владу, на здійснення його функцій. Асигнування надаються для виконання функцій, передбачених законом, і можуть бути як для забезпечення поточних витрат, так і для реалізації конкретних дій/проєктів, наприклад виконання рішення суду. Отже "за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень" вказує на те, що фінансування певних дій здійснюється за рахунок коштів, наданих державою чи місцевою владою відповідному органу для виконання його функцій.

До того ж, при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції, суд керувався загальними принципами цивільного права, враховуючи наявність незаконних дій та бездіяльності, завданої шкоди, причинного зв`язку та відсутність вини як обов`язкової умови, оскільки діяння було здійснене органом державної влади.

Отже враховуючи зазначене вище суд наголошує, що відшкодування моральної шкоди здійснюється за рахунок бюджетних асигнувань, тобто з державного бюджету, тому, суд вважає, що у задоволенні заяви про зміну способу і порядку виконання рішення суду необхідно відмовити, оскільки рішення суду відповідає нормам права, є законним і обґрунтованим, з чітко зазначеною резолютивною частиною рішення для належного його виконання. А звернення відповідача по справі (боржник) з зазначеною заявою, суд оцінює як затягування добровільного виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року, що порушує принципи статей 19, 124 Конституції України та статті 18 ЦПК України.

Керуючись ст. 1-23, 33, 34, 267, 352-355, 435, 442, 446 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву Головного Управління національної поліції у м. Києві про заміну способу та порядку виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури - залишити без задоволення.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала складена та підписана 09.09.2025.

Суддя В. В. Бабко