Справа № 135/413/25
Провадження № 6/135/18/25
У Х В А Л А

іменем України

28.08.2025 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника Патраманського І.О.,

стягувача ОСОБА_2 ,

представника стягувача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ладижин Вінницької області заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

1. Короткий зміст вимог

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документа судового наказу Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 березня 2025 року в справі № 135/413/25 таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на те, що зазначений судовий наказ було видано на підставі заяви ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Водночас заявник зазначає, що цього ж дня суд також видав інший судовий наказ у справі № 135/414/25, яким на користь ОСОБА_2 з нього стягнуто аліменти на утримання іншого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заявник наголошує, що кожен із виданих судових наказів передбачає стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), що у сукупності призводить до перевищення граничного розміру аліментного зобов`язання 1/3 заробітку на двох дітей встановленого пунктом 4 частини першої статті 161 ЦПК України. На думку заявника, видача двох окремих судових наказів із порушенням вимог цієї норми призвела до неправомірного визначення обсягу аліментного зобов`язання.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що на момент звернення до суду із заявами про видачу судових наказів стягувачка надала неповну та недостовірну інформацію про обставини проживання дітей, не повідомивши суду про те, що неповнолітні діти фактично проживають разом із заявником за адресою: АДРЕСА_1 у службовій квартирі, що надана йому у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Заявник наголошує, що саме він забезпечує утримання та виховання дітей, здійснює щоденний догляд за ними, забезпечує належні умови проживання, харчування, навчання та дозвілля.

Також заявник звертає увагу суду на обставини, які, на його думку, свідчать про зловживання ОСОБА_2 процесуальними правами. Зокрема, подання нею двох окремих заяв в межах одного провадження, що стосуються аналогічних вимог, мало наслідком штучне збільшення не лише загального розміру аліментів, а й судових витрат, що підлягають стягненню з заявника. Такі дії, на переконання заявника, суперечать принципам добросовісності та співмірності в реалізації процесуальних прав.

Посилаючись на положення частин першої та другої статті 432 ЦПК України, заявник вважає, що виданий судовий наказ підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

У зв`язку із викладеним, ОСОБА_1 просить визнати судовий наказ Ладижинського міського суду Вінницької області від 28.03.2025 у справі № 135/413/25 таким, що не підлягає виконанню та стягнути з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень.

2. Пояснення сторін, надані у судовому засіданні

2.1 Пояснення заявника

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтвердив викладені у заяві обставини та надав додаткові пояснення.

Заявник зазначив, що з 22 березня 2025 року його колишня дружина, ОСОБА_2 , залишила місце спільного проживання, однак неповнолітні діти ОСОБА_6 , 2015 року народження, та ОСОБА_5 , 2019 року народження залишилися проживати з ним у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Протягом періоду з 22 березня до 2 травня 2025 року заявник самостійно здійснював догляд за дітьми, забезпечував їх харчування, побутові потреби, відвідування школи та дитячого садка. Жодної матеріальної чи іншої участі у забезпеченні дітей у цей період з боку матері не було. В окремих випадках мати забирала дітей на прогулянки на нетривалій час, проте вони поверталися до батька.

Заявник пояснив, що 26 березня 2025 року, після фактичного припинення спільного проживання з дітьми, ОСОБА_2 подала до суду дві окремі заяви про видачу судових наказів щодо стягнення аліментів на кожну дитину у розмірі 1/4 частини від його заробітку. 28 березня 2025 року Ладижинським міським судом були винесені відповідні судові накази. На думку заявника, подання двох окремих заяв та отримання двох наказів в розмірі 1/2 частини його заробітку свідчить про зловживання з боку стягувачки процесуальними правами, оскільки згідно з пунктом 4 частини першої статті 161 ЦПК України, у наказному провадженні може бути стягнуто не більше 1/3 частини заробітку на двох дітей.

Крім того, ОСОБА_1 наголосив, що у заявах про видачу судових наказів стягувачка вказала адресу реєстрації дітей як адресу їх фактичного проживання, що не відповідало дійсності. На думку заявника, такі дії призвели до введення суду в оману та до винесення судових наказів без з`ясування істотних обставин щодо місця проживання дітей та фактичного виконання батьківських обов`язків.

Заявник наголосив, що не ухиляється від обов`язку утримувати дітей і добровільно забезпечує їх потреби. Проте вважає, що судовий наказ було видано безпідставно, оскільки на момент звернення стягувачки до суду вона не мала права на отримання аліментів, а отже, судовий наказ підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Також ОСОБА_1 повідомив, що повідомлення про існування судових наказів він отримав на початку травня 2025 року, після чого почав сплачувати аліменти відповідно до утримань із заробітної плати. Проте вважає, що сплачувані суми не відповідають нормам закону.

Заявник вказав, що його пояснення підтверджуються також свідченнями свідка ОСОБА_7 , який регулярно відвідував його помешкання і особисто бачив, що діти фактично проживали з батьком, а мати з`являлася епізодично.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 наполягає на задоволенні поданої заяви та визнанні судового наказу в справі №135/413/25 таким, що не підлягає виконанню.

2.2 Пояснення заявника як свідка

Під час розгляду справи судом було допитано ОСОБА_1 як свідка, відповідно до заявленого клопотання та з метою з`ясування фактичних обставин, які стали підставою для подання заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Під час надання показань у судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив відомості, викладені ним як стороною у справі. Свідок повідомив, що з 22 березня 2025 року, після припинення спільного проживання з дружиною ОСОБА_2 , їх неповнолітні діти ОСОБА_6 , 2015 року народження, та ОСОБА_5 , 2019 року народження фактично залишилися проживати разом із ним у службовій квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 . У період із 22 березня по 2 травня 2025 року він самостійно здійснював повсякденний догляд за дітьми, забезпечував їх побутові потреби, харчування, навчання, відвідування школи та дитячого садка, а також медичне обслуговування.

ОСОБА_1 зазначив, що в зазначений період ОСОБА_2 проживала окремо та не брала активної участі в забезпеченні дітей, іноді навідувалася до них на нетривалий час, однак фактично не здійснювала постійного догляду чи утримання. Свідок також пояснив, що 26 березня 2025 року, тобто через чотири дні після припинення шлюбних стосунків, ОСОБА_2 подала до суду дві окремі заяви про видачу судових наказів щодо стягнення аліментів на кожну дитину окремо у розмірі 1/4 частини його доходу, в яких, на його думку, були наведені недостовірні відомості про місце фактичного проживання дітей, що призвело до введення суду в оману та до видачі судових наказів без повного з`ясування дійсних обставин справи.

На переконання ОСОБА_1 , на момент звернення ОСОБА_2 до суду вона фактично не утримувала дітей, а подання окремих заяв з метою стягнення аліментів на кожну дитину в обсязі, що у сумі перевищує граничний розмір, допустимий у наказному провадженні, свідчити про зловживання процесуальними правами.

2.3 Пояснення представника заявника

У судовому засіданні представник заявника адвокат Патраманський І.О. підтвердив обставини, викладені у заяві про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, та надав додаткові пояснення на підтримку правової позиції ОСОБА_1 .

Представник заявника вказав, що судовий наказ Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 березня 2025 року у справі № 135/413/25 було видано з порушенням вимог чинного цивільного процесуального законодавства, оскільки він ґрунтується на недостовірних відомостях, поданих заявницею щодо місця фактичного проживання дітей.

На переконання адвоката, ОСОБА_2 , подаючи дві окремі заяви про видачу судових наказів щодо кожної з двох дітей, зловживала наданим їй правом на звернення до суду в порядку, визначеному статтею 161 ЦПК України. Такі дії, за словами представника, були вчинені недобросовісно з метою штучного подвоєння розміру аліментного стягнення. Як наслідок, було винесено два судових накази, кожний з яких передбачає стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку боржника, що у сукупності становить 1/2 його доходу та перевищує допустиму межу 1/3 частини заробітку на двох дітей, встановлену пунктом 4 частини першої статті 161 ЦПК України.

Представник також зазначив, що наказне провадження передбачає розгляд справи без виклику сторін та без дослідження доказів, що, в свою чергу, покладає на заявника обов`язок подавати суду виключно достовірну та повну інформацію. Проте, ОСОБА_2 , подаючи заяви до суду, не повідомила про те, що на момент звернення діти фактично проживали з батьком ОСОБА_1 , і не перебували на її утриманні. Така недостовірна інформація, на думку представника, стала підставою для винесення судом судового наказу без належного врахування істотних обставин справи.

Представник заявника наголосив, що аліменти є формою матеріального утримання дитини, яке має здійснюватися тим із батьків, з ким дитина фактично проживає. Якщо ж дитина проживає з особою, з якої стягуються аліменти, такі утримання втрачають правову природу аліментів і є безпідставними.

Окремо представник звернув увагу суду на те, що видача двох окремих судових наказів також мала наслідком необґрунтоване подвоєння судового збору, що покладає на заявника додатковий фінансовий тягар, який не відповідає принципам справедливості, розумності та пропорційності.

На підставі викладеного представник підтримав подану заяву в повному обсязі та просив суд визнати судовий наказ Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 березня 2025 року у справі № 135/413/25 таким, що не підлягає виконанню, а також вирішити питання про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 5000 гривень.

2.4 Пояснення стягувача

У судовому засіданні стягувач ОСОБА_2 надала пояснення щодо обставин звернення до суду із заявами про видачу судових наказів про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , 2015 року народження, та ОСОБА_5 , 2019 року народження.

ОСОБА_2 зазначила, що після припинення шлюбних відносин із ОСОБА_1 вона разом із дітьми залишила місце спільного проживання та переїхала до квартири за адресою своєї реєстрації: АДРЕСА_2 , де проживає на момент розгляду справи. Вона наголосила, що неповнолітні діти зареєстровані за вказаною адресою та перебувають на її утриманні.

Коментуючи доводи заявника про проживання дітей із батьком, ОСОБА_2 визнала, що у період з кінця березня до початку травня 2025 року діти дійсно певний час проживали у квартирі ОСОБА_1 , однак таке проживання мало тимчасовий характер. За її словами, це було зумовлено виключно побутовими обставинами, зокрема потребою провести поточні ремонтні роботи в її квартирі. Вона наголосила, що це не свідчить про зміну місця постійного проживання дітей, яке залишалося незмінним разом із нею.

Також ОСОБА_2 заперечила твердження заявника щодо фактичного утримання дітей виключно ним, відзначивши, що вона постійно брала участь у вихованні дітей, забезпечувала їх матеріальні потреби та не була усунена від виконання батьківських обов`язків.

Стягувачка також пояснила, що подання нею двох окремих заяв про видачу судових наказів щодо кожної дитини є цілком законним та відповідає положенням частини першої статті 161 ЦПК України. Зокрема, вона зазначила, що вимоги були заявлені щодо кожної дитини окремо, як того вимагає форма наказного провадження, а обмеження в розмірі 1/3 частини доходу боржника застосовується лише у разі подання єдиної заяви щодо кількох дітей.

Окремо ОСОБА_2 підкреслила, що заявник не вчиняв жодних дій щодо офіційного визначення місця проживання дітей із ним або встановлення порядку участі в їх вихованні, не звертався до органу опіки та піклування чи до суду з відповідними позовними вимогами, а отже, його твердження не підтверджуються жодними належними доказами.

Також вона зазначила, що ОСОБА_1 добровільно здійснював аліментні платежі за вказаними судовими наказами, не висловлюючи заперечень щодо їх розміру або правових підстав для їх стягнення.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила суд відмовити в задоволенні заяви про визнання судового наказу в справі № 135/413/25 таким, що не підлягає виконанню, та залишити його без змін.

2.5 Пояснення представника стягувача

У судовому засіданні представник стягувача адвокат Анісімова А.М., надала суду пояснення на підтримку правової позиції своєї довірительки ОСОБА_2 .

Представник зазначила, що судовий наказ Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 березня 2025 року в справі № 135/413/25 був виданий у повній відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України та на підставі належно оформленої заяви про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

На думку представника, твердження заявника про зловживання ОСОБА_2 процесуальними правами є безпідставними, оскільки вимоги щодо кожної дитини були заявлені окремо, що прямо відповідає нормам матеріального та процесуального права. Аліменти на кожну дитину були визначені в розмірі 1/4 частини доходу боржника, що не перевищує меж встановлених частиною другою статті 183 Сімейного кодексу України.

Адвокат Анісімова О.М. звернула увагу суду на те, що пункт 4 частини першої статті 161 ЦПК України, на який посилається заявник, стосується сукупного розміру стягнення в разі пред`явлення декількох вимог одночасно в межах одного звернення, що не є тотожним для ситуації, коли кожну вимогу подано окремо. Вона зазначила, що відповідна судова практика не містить однозначного висновку про неприпустимість подання окремих заяв щодо кожної дитини. ОСОБА_2 , за словами її представника, реалізувала своє право на отримання аліментів законним способом, не порушуючи при цьому прав та законних інтересів заявника.

Крім того, представник зазначила, що заявник не скористався своїм правом подати заяву про визначення місця проживання дітей, а також не ініціював розгляду питання про зменшення розміру аліментів. Натомість він лише після видачі судового наказу подав заяву про визнання його таким, що не підлягає виконанню, без належного оскарження наказу в передбаченому законом порядку.

У контексті процесуальних витрат адвокат Анісімова О.М. заперечила проти вимоги про їх стягнення з боржниці, посилаючись на те, що вони не обґрунтовані.

У підсумку представник просила суд відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , а судовий наказ від 28.03.2025 у справі № 135/413/25 залишити без змін.

2.6 Пояснення свідка

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , суду зазначив, що добре знає обох сторін, зокрема заявника, з яким підтримує дружні стосунки протягом тривалого часу. За словами свідка, з березня 2025 року він неодноразово перебував у квартирі заявника, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , і був свідком того, що у цій квартирі постійно перебували неповнолітні сини заявника ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Свідок повідомив, що особисто бачив, як діти проводили час із батьком: прокидалися вранці, збиралися до школи та садочка відповідно, вечеряли, гралися біля двору біля вказаного будинку, поверталися додому ввечері. За словами ОСОБА_8 , протягом зазначеного періоду мати дітей ОСОБА_2 вказане приміщення не відвідувала, а її доля у догляді за дітьми не спостерігалася.

На уточнююче запитання суду свідок зазначив, що перебував у квартирі заявника кілька разів на тиждень у період з кінця березня до травня 2025 року, і кожного разу бачив обох дітей у помешканні або біля будинку. На думку свідка, умови проживання дітей у квартирі є належними: квартира обладнана, діти мають окреме місце для сну, навчання та дозвілля, забезпечені харчуванням та одягом.

Свідок також зазначив, що заявник приділяв дітям належну увагу: супроводжував до школи та садка, відвідував із ними гуртки, забезпечував виконання домашніх завдань та інші аспекти побуту. Також свідку відомо, що заявник особисто сплачував комунальні послуги, купував продукти та інші речі, необхідні для дітей.

ОСОБА_8 підтвердив, що зі слів заявника йому стало відомо про подання ОСОБА_2 двох окремих заяв до суду про стягнення аліментів, однак, на його переконання, фактичні обставини проживання дітей не дають підстав вважати заявника особою, яка ухиляється від утримання чи не виконує батьківських обов`язків.

На завершення свідок заявив, що його пояснення базуються виключно на особистих спостереженнях і не зумовлені будь-яким впливом зі сторони сторін.

ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

3. Встановлені судом фактичні обставини справи

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

28 березня 2025 року Ладижинським міським судом Вінницької області видано судовий наказ у справі № 135/413/25 про стягнення зі ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 березня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Того ж дня, 28 березня 2025 року, Ладижинським міським судом видано ще один судовий наказ у справі № 135/414/25 про стягнення зі ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання другої дитини дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_2 , звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, зазначала, що неповнолітній син ОСОБА_6 проживає разом з нею, а батько дитини ОСОБА_1 не надає коштів на його утримання.

На підтвердження зазначених обставин заявницею було подано витяги з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання дитини, а також про її власне зареєстроване місце проживання. Зокрема, згідно з витягом із реєстру Ладижинської територіальної громади № 2024/000204843 від 08.01.2024, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, відповідно до витягу з реєстру Ладижинської територіальної громади № 2023/007338848 від 13.09.2023, за вказаною адресою зареєстровано також ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

3.1 Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України, є обов`язковими для виконання, а контроль за їх виконанням здійснює суд у передбаченому законом порядку.

Згідно зі статтею 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Право на звернення із заявою про видачу судового наказу мають особи, яким належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано повноваження діяти на користь інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню в порядку, встановленому законом для виконання судових рішень.

Відповідно до пунктів 4 та 5 частини першої статті 161 ЦПК України, судовий наказ може бути виданий за заявами про стягнення аліментів у таких розмірах: на одну дитину 1/4, на двох дітей 1/3, на трьох і більше 1/2 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Частина п`ята статті 183 Сімейного кодексу України встановлює, що право звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів має той із батьків, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 168 ЦПК України, під час видачі судового наказу суд не досліджує обґрунтованість вимог заявника по суті.

Частинами першою та сьомою статті 170 ЦПК України передбачено, що у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 або 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, боржник не має права подати заяву про його скасування, проте має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до статті 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно із статтею 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Підстави для визнання виконавчого документа такими, що не підлягають виконанню, поділяються на дві категорії: процесуально-правові та матеріально-правові.

До процесуально-правових підстав віднесено обставини, що свідчать про помилкову видачу виконавчого листа судом. Зокрема, це може бути:

видача виконавчого листа на підставі судового рішення, яке ще не набрало законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав, які можуть слугувати підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, належать обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника на підставах, передбачених законом.

Разом з тим слід звернути увагу, що чинне законодавство не містить вичерпного тлумачення поняття «з інших причин», згаданого у частині другій статті 432 ЦПК України. Вказане словосполучення не охоплює лише випадки припинення зобов`язання, що підлягає виконанню, а включає й інші підстави, зокрема: скасування або зміна судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку, а також перегляд справи за нововиявленими обставинами за умови, що виконавчий документ ще не виконано.

Отже, перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, не є вичерпним і допускає існування інших юридично значущих обставин, які можуть бути підставою для визнання недійсності виконавчого документа.

Загальні підстави для припинення цивільно-правових зобов`язань регламентовано нормами глави 50 Цивільного кодексу України. Відповідно до зазначених положень, зобов`язання можуть бути припинені шляхом добровільного виконання, зарахуванням зустрічної вимоги, передаванням відступного, домовленістю сторін, прощенням боргу або у зв`язку з неможливістю виконання.

Ці положення знайшли своє відображення у правових висновках Верховного Суду, викладених, зокрема, в постановах від 16.01.2018 у справі № 755/15479/14-ц та від 19.01.2023 у справі № 824/2/22.

Слід також враховувати, що законодавство не передбачає можливості визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, якщо його видано компетентним судом в установленому процесуальному порядку, і він відповідає вимогам щодо виконавчих документів.

Зміст правового інституту визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, полягає у необхідності встановлення нових обставин або фактів, які свідчать про припинення матеріального обов`язку боржника після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних порушень під час видачі виконавчого документа.

Верховний Суд неодноразово підтверджував такий підхід, зокрема у своїх постановах від 24.06.2020 у справі № 520/1466/14-ц, від 09.09.2021 у справі № 824/67/20, від 09.06.2022 у справі № 2 09.02.2023 у справі № 824/85/21 та інших.

Отже, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів обґрунтовувала наявність у неї відповідного права тим, що її неповнолітній син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із нею, тоді як батько дитини не надає фінансової допомоги на його утримання.

На підтвердження зазначених обставин заявницею було подано: копію свідоцтва про народження дитини, згідно з яким батьком Єгора зазначено ОСОБА_1 , а матір`ю ОСОБА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо зареєстрованого місця проживання дитини, а також аналогічний витяг щодо зареєстрованого місця проживання самої заявниці.

Зокрема, згідно з витягом із реєстру Ладижинської міської територіальної громади № 2024/000204843 від 08.01.2024, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Витяг з реєстру № 2023/007338848 від 13.09.2023 підтверджує також реєстрацію за тією ж адресою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, зазначив, що на момент видачі Ладижинським міським судом Вінницької області судового наказу від 28 березня 2025 року в справі № 135/413/25, суду не було відомо про існування іншого судового наказу у справі № 135/414/25, яким з нього також стягнуто аліменти на користь іншого сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Кожний із зазначених судових наказів передбачає стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини доходу боржника, що, на переконання заявника, у сукупності перевищує граничний розмір аліментів, передбачений пунктом 4 частини першої статті 161 Цивільного процесуального кодексу України, а саме 1/3 частини доходу платника аліментів.

Крім того, заявник зазначає, що на момент звернення до суду із заявами про видачу судових наказів, стягувачка не повідомила суду про фактичне місце проживання дітей, а саме про те, що на той час вони проживали разом із батьком заявником у його службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . На думку заявника, зазначена обставина мала важливе значення для правової оцінки обґрунтованості вимог щодо стягнення аліментів, однак не була врахована судом при вирішенні питання про видачу судових наказів.

Суд критично оцінює наведені заявником доводи, враховуючи наступне.

У ході розгляду справи встановлено, що після припинення спільного проживання подружжя наприкінці березня 2025 року неповнолітній син ОСОБА_6 дійсно тимчасово проживав разом із батьком у його службовому житлі. Як підтвердили обидві сторони, це було зумовлено технічними причинами затопленням квартири матері, в зв`язку з чим дитина тимчасово проживала у помешканні батька орієнтовно до 2 травня 2025 року.

За твердженням самого заявника, а також відповідно до пояснень свідка ОСОБА_8 , саме він у зазначений період здійснював щоденний догляд за дітьми, забезпечував їх харчуванням, одягом, супроводжував до навчального закладу та дитячого садка. Водночас мати продовжувала брати участь у піклуванні про сина, а після завершення ремонтних робіт ОСОБА_6 надалі проживав разом із матір`ю в квартирі за її зареєстрованим місцем проживання, куди вона переїхала разом із дітьми після припинення спільного проживання з батьком дітей.

Отже, суд розцінює тимчасове проживання дитини разом із батьком як погоджене обома батьками та зумовлене винятково побутовими обставинами (зокрема, проведенням ремонтних робіт у квартирі матері), що саме по собі не свідчить про зміну місця проживання дитини у юридичному сенсі. З урахуванням того, що зазначена адреса - АДРЕСА_1 є попереднім місцем спільного проживання батьків до розірвання шлюбу, тимчасове перебування дитини за тією ж адресою не може вважатися новим або зміненим місцем проживання.

Крім того, суд звертає увагу, що сам факт тимчасового перебування дитини з одним із батьків не є підставою для припинення аліментного обов`язку іншого з батьків. Такий висновок підтверджується відсутністю належних доказів, які б свідчили про юридичну зміну зареєстрованого місця проживання дитини, рішення про визначення місця проживання з батьком або припинення аліментного зобов`язання.

Також суд вважає необґрунтованим і посилання заявника на порушення вимог пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України в частині допустимого розміру аліментів. Як видно з матеріалів справи, два окремі судові накази були видані щодо кожної дитини окремо, кожен із яких передбачає стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини доходу боржника. Отже, загальна сума аліментних зобов`язань становить 1/2 частини заробітку (доходу), що не суперечить чинному законодавству.

Правова позиція щодо цього також викладена в постанові Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 492/990/20, відповідно до якої обмеження в 1/3 частини доходу застосовується лише в разі звернення із єдиною заявою про стягнення аліментів на кількох дітей. Водночас закон не містить заборони на видачу окремих судових наказів у межах окремих проваджень на кожну дитину.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику. Водночас, це обмеження не поширюється на стягнення аліментів на неповнолітніх дітей у такому разі розмір відрахувань може становити до 70 відсотків доходу.

Отже, посилання заявника на перевищення допустимого розміру аліментів є необґрунтованим та не свідчить про порушення норм матеріального чи процесуального права.

Узагальнюючи викладене, суд констатує, що в межах розгляду заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд здійснює перевірку виключно факту наявності або відсутності обов`язку боржника на момент розгляду справи. Разом з тим питання правомірності, доцільності чи обґрунтованості виникнення такого обов`язку не підлягають дослідженню в межах цього провадження, оскільки відповідне судове рішення ухвалено в порядку наказного провадження, набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню.

Доводи заявника щодо тимчасового проживання дитини разом із батьком на момент винесення судового наказу не свідчити про наявність передбачених законом підстав для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню. У ході судового розгляду встановлено, що зазначені обставини не підтверджують юридичної зміни місця проживання дитини та не свідчать про припинення аліментного зобов`язання боржника.

Також суд не вбачає правових підстав для задоволення доводів заявника щодо перевищення встановленого законом граничного розміру аліментів. Видання окремих судових наказів щодо кожної дитини не порушує вимог чинного законодавства. Такий порядок стягнення аліментів є правомірним і відповідає усталеній судовій практиці, зокрема правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.12.2021 у справі № 492/990/20.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність обставин, передбачених статтею 432 Цивільного процесуального кодексу України, а саме: помилкову видачу судового наказу, припинення зобов`язання, його добровільне виконання або інші підстави, які виключали б необхідність виконання відповідного виконавчого документа.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст. 432 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення.

Суддя