Ухвала

27 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 522/11862/22

провадження № 61-10183ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2024 року, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 липня 2025 року у справі за позовом ВЕДРАНА ІНВЕСТМЕНТ ЛТД до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ресурс Девелопмент», про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року компанія Ведрана Інвестмент ЛТД звернулась до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 08 грудня 2022 року, просила витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Ведрана Інвестмент ЛТД квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 129,5 кв. м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 100);

визнати недійсним акт № 1 приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «Інтер Ресурс Девелопмент», серія та номер 4478,4479, виданий 08 грудня 2021 року, від Компанії «Епсілон Холдінгс (Кіпр) Лімітед»;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01 серпня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Шевченком А. В., зареєстрованим в реєстрі за № 2683, на підставі якого ТОВ «Інтер Ресурс Девелопмент» продало ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 129,5 кв. м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 100);

визнати право власності Ведрана Інвестмент ЛТД на вказану квартиру в порядку правонаступництва за компанією «Епсілон Холдінгс (Кіпр) Лімітед».

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 25 грудня 2024 року позов задовольнив частково.

Витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Ведрана Інвестмент ЛТД квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 129,5 кв. м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 100).

Закрив провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним акта № 1 приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «Інтер Ресурс Девелопмент» від Компанії «Епсілон Холдінгс (Кіпр) Лімітед» від 08 грудня 2021 року та про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 129,5 кв. м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 100) в порядку правонаступництва за компанією «Епсілон Холдінгс (Кіпр) Лімітед».

В решті позову відмовив.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь компанії Ведрана Інвестмент ЛТД судовий збір за подання позову у розмірі 15 000,00 грн та 1 240,00 грн судовий збір за подання до суду заяви про забезпечення позову.

Приморський районний суд м. Одеси додатковим рішенням від 17 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув з компанії Ведрана Інвестмент ЛТД на користь з ОСОБА_1 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В решті вимог заяви відмовив.

Одеський апеляційний суд постановою від 07 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2024 року в частині витребування майна з чужого незаконного володіння змінив шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови. В решті в оскаржуваній частині рішення суду залишив без змін.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Ведрана Інвестмент ЛТД на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2025 року залишив без задоволення, а додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2025 року - без змін.

07 серпня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2024 року, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 липня 2025 року (вх. № 24712/0/220-25 від 07.08.2025).

07 серпня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2024 року, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2025 рокута постанову Одеського апеляційного суду від 07 липня 2025 року (вх. № 24714/0/220-25 від 07.08.2025).

07 серпня 2025 року ОСОБА_1 на електронну пошту Верховного Суду надіслав касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2024 року, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 липня 2025 року (вх. № 24746/0/220-25 від 07.08.2025).

Подані касаційні скарги не можуть бути прийняті до розгляду з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 3, 6 та 7 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); клопотання особи, яка подає скаргу; перелік письмових матеріалів, що додаються до скарги.

Згідно із пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі має бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України визначено, що до касаційної скарги додаються копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, якщо така скарга та додані матеріали подаються до суду в електронній формі через електронний кабінет. У разі подання скарги та доданих матеріалів в електронній формі через електронний кабінет до неї додаються докази надсилання її копії та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2024 року, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 липня 2025 року (вх. № 24712/0/220-25 від 07.08.2025).

Як видно з касаційної скарги (вх. № 24712/0/220-25 від 07.08.2025) ОСОБА_1 у порушення вимог пунктів 3, 6 та 7 частини другої статті 392 ЦПК України у скарзі не зазначено інших учасників справи, а саме - позивача у справі ВЕДРАНА ІНВЕСТМЕНТ ЛТД з його місцезнаходженням, а також не зазначено адреси проживання чи перебування третьої особи ОСОБА_2 ; відсутня прохальна частина касаційної скарги та не зазначено переліку письмових матеріалів, що додаються до скарги.

Також, у касаційній скарзі (вх. № 24712/0/220-25 від 07.08.2025) ОСОБА_1 як на підставу скасування судових рішень посилається те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у перелічених заявником постановах Верховного (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України);

справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду та в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було завлено відвід (пункти 1, 2 частини першої статті 411 ЦПК України);

суд не дослідив зібрані у справі докази, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів та суд встановив обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Проте указані підстави касаційного оскарження судових рішень належним чином не обґрунтовано.

Особі, яка подала касаційну скаргу, слід звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, особа, яка подала касаційну скаргу, не указує щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Особі, яка подала касаційну скаргу, слід звернути увагу, що формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Особою, яка подала касаційну скаргу не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині.

Окрім цього, заявник посилаючись у касаційній скарзі на пункти 1, 2 частини першої статті 411 ЦПК України та пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України не обґрунтовує підстави касаційного оскарження у цій частині за кожним пунктом.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2024 року, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 липня 2025 року (вх. № 24714/0/220-25 від 07.08.2025).

Як видно з касаційної скарги (вх. № 24714/0/220-25 від 07.08.2025) ОСОБА_1 у порушення вимог пункту 3 частини другої статті 392 ЦПК України у скарзі не зазначено інших учасників справи, а саме - позивача ВЕДРАНА ІНВЕСТМЕНТ ЛТД та третьої особи ТОВ «Інтер Ресурс Девелопмент» з їх місцезнаходженням, а також не зазначено місце проживання чи перебування третьої особи ОСОБА_2 .

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2024 року, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 липня 2025 року (вх. № 24746/0/220-25 від 07.08.2025), яка надійшла на електронну пошту Верховного Суду.

Як видно з касаційної скарги (вх. № 24746/0/220-25 від 07.08.2025) в додатках до неї ОСОБА_1 зазначено про надання доказів направлення цієї апеляційної скарги третій особі ОСОБА_2 та представнику позивача ОСОБА_3 .

Проте, згідно із актом Верховного Суду від 07 серпня 2025 року № 712 під час опрацювання електронного листа, надісланого від ОСОБА_1 07 серпня 2025 року, виявлено відсутність документів, зазначених у касаційній скарзі, а саме - докази направлення цієї апеляційної скарги третій особі ОСОБА_2 та представнику позивача ОСОБА_3 .

Отже, в порушення вимог пункту 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України ОСОБА_1 не надано доказів надсилання копії скарги та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Ураховуючи вищенаведене, а також з метою недопущення подвійного тлумачення змісту трьох касаційних скарг, ОСОБА_1 необхідно надати до суду касаційної інстанції одну оформлену відповідно до вимог статті 392 ЦПК України редакцію касаційної скарги, та в якій згрупувати, систематизувати та чітко зазначити конкретну обов`язкову підставу (підстави) касаційного оскарження судових рішень у відповідності до визначеного статтею 389 ЦПК України переліку підстав для касаційного оскарження судових рішень та їх відповідне мотивування; надати копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи з урахуванням пункту 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України.

Крім того, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Разом із цим, у касаційних скаргах (вх. № 24714/0/220-25 від 07.08.2025) та (вх. № 24746/0/220-25 від 07.08.2025) ОСОБА_1 заявив клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційних скарги, які мотивовані тим, що вартість спірного майна за твердженням позивача була визначена в сумі 1 000 000,00 грн, тому розмір судового збору за подання касаційної скарги становить 20 000,00 грн. Розмір його річного доходу за 2024 рік складає 360 000,00 грн, що підтверджується доданою довідкою Головного управління ДПС в Дніпропетровській області, Нікопольської Державної податкової служби України про подану декларацію про майновий стан і доходи за 2024 рік. Отже 5 % від цієї суми становить 18 000,00 грн, що є більше ніж судовий збір, який йому потрібно сплатити. Отже, посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 вважає, що є підстави для звільнення його від сплати судового збору та просить клопотання задовольнити.

Вивчивши доводи клопотань, суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої, третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно із пунктом 5 частини третьої статті 136 ЦПК України особа, яка заявляє клопотання про відстрочення або розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати, зобов`язана одночасно надати докази, які підтверджують наявність обставин, якими обґрунтоване таке клопотання.

Так, статтею 8 Закону України «Про судовий збір» визначено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, зокрема, за умов, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

При визначенні майнового стану особи для цілей цієї статті суд може враховувати інформацію про розмір доходів за попередній календарний рік, перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, наявність у власності нерухомого, рухомого майна та/або іншого цінного майна, а також інші обставини, які мають значення для оцінки майнового стану особи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 906/308/20 (провадження № 12-58гс23) зробила висновок з аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» про те, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») у справах «Горгел і Георгета Стоїческу проти Румунії» («Georgel and Georgeta Stoicescu v. Romania»), «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), зазначив, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункти 63,64).

ОСОБА_1 не надано суду касаційної інстанції доказів на підтвердження його реального майнового стану, який перешкоджає виконати вимоги законодавства щодо сплати судового збору, а зазначені у клопотаннях обставини та надана на їх підтвердження податкова декларація про майновий стан і доходи за 2024 рік не характеризують у повній мірі майновий стан заявника.

Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, а також подання доказів на підтвердження того, що майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановлених законодавством порядку, розмірі і в строки покладається на особу, яка подає скаргу.

Ураховуючи те, що заявником не надано належних доказів на підтвердження його реального майнового стану, тому в задоволенні клопотань ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору необхідно відмовити.

Ставка судового збору, чинна на час подання касаційної скарги на рішення суду, встановлена підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» та визначена у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Відповідно до частини третьої статті 2 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Судовий збір за подання касаційної скарги в даному випадку становить 24 000,00 грн (1 000 000,00 грн х 1,5 % х 200 % х 0,8).

Отже, ОСОБА_1 необхідно сплатити судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в розмірі 24 000,00 грн, який має бути перераховано або внесено до ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), номер рахунку отримувача (стандарт IBAN): UA0026007, код класифікації доходів бюджету: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

На підтвердження сплати судового збору необхідно надати суду документ, що підтверджує його сплату або документи на підтвердження підстав для звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

Отже, касаційні скарги слід залишити без руху з наданням заявнику можливості усунути вищевказані недоліки.

Керуючись статтями 136, 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2024 року, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 липня 2025 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційні скарги будуть повернуті заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев