Справа №: 343/1869/23
Провадження №: 2/343/424/25
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 року м.Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Тураша В. А.,

секретаря Лукань О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі -

В С Т А Н О В И В:

В Долинський районний суд Івано-Франківської області 08.04.2025 з Верховного Суду поступила цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі (а.с.68 т.2).

У відповідності до вимог позовної заяви ОСОБА_1 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,яка поступила в Долинський районний суд Івано-Франківської області 01.08.2023, позивачка просить ухвалити рішення, яким:

-поновити строк звернення до суду як пропущений з поважних причин;

-визнати протиправним та скасувати наказ Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області від 09.06.2022 № 90-к "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновити її, ОСОБА_1 , на посаді вчителя початкових класів Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області з 28 серпня 2022 року;

-стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- понесені нею судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги мотивує тим, що вона працювала на посаді вчителя початкових класів Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області на умовах безстрокового трудового договору.

18 травня 2020 року на виконання п. 2 ч. 3 Розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту», її було переведено на строковий трудовий договір.

Наказом від 14.06.2021 № 70-к «Про продовження трудових відносин», з нею продовжено трудові відносини на умовах строкового трудового договору з 01 липня 2021 року по 30 червня 2022 року.

Оскільки вона є мамою дитини з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи та не використовувала додаткові оплачувані відпустки, то на підставі наказу від 09.06.2022 № 88-к «Про надання соціальної відпустки ОСОБА_1 », їй була надана щорічна соціальна невикористана додаткова відпустка тривалістю 80 календарних днів з 09 червня 2022 року по 27 серпня 2022 року.

Згідно з наказом від 09.06.2022 № 89-к «Про продовження строкового трудового договору з ОСОБА_1 », відповідно до наказу від 09.06.2022 №88-к "Про надання соціальної відпустки ОСОБА_1 " , їй було продовжено строковий трудовий договір на час перебування в соціальній відпустці з 01 липня 2022 року по 27 серпня 2022 року.

Наказом від 09.06.2022 № 90-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", її було звільнено з роботи з посади вчителя початкових класів 27 серпня 2022 року у зв`язку з закінченням строкового трудового договору 27 серпня 2022 року. Копію даного наказу їй не вручали, з ним не ознайомлювали, а надали на її вимогу. Трудову книжку їй по даний час не вручили , не повідомили про можливість її отримання та не надіслали в інший спосіб.

Оскільки, як зазначено вище, вона є мамою дитини з інвалідністю підгрупи А І група, яка потребує постійного догляду, то весь свій час вона приділяла дитині та не знала і не могла знати про зміни в законодавстві, в тому числі і про прийняття рішення Конституційним судом України від 07 лютого 2023 року №1-р/2023, яким визнано неконституційним абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», на підставі якого її було звільнено з роботи. Про це їй стало відомо в липні 2023 року, коли вона зустріла педагога з Долинського ліцею «Науковий», яка їй повідомила, що її перевели з умов строкового трудового договору на умови безстрокового трудового договору на підставі вказаного рішення Конституційного суду від 07 лютого 2023 року.

Саме на підставі ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» з нею було укладено строковий трудовий договір та продовжено трудові відносини на умовах строкового трудового договору.

Незгоди на продовження трудових відносин на умовах строкового трудового договору вона не висловлювала, а бажала працювати на таких умовах, у зв`язку з чим зверталась до відповідача усно та подавала письмову заяву від 03.06.2022.

Однак відповідач у своїй відповіді від 07 червня 2022 року №114/04-07 вказав, що з нею був укладений строковий трудовий договір терміном на один рік, що, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, є підставою для припинення трудового договору.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Тому вважає, що переукладений з нею строковий трудовий договір з 01 липня 2021 року до 30 червня 2022 року, продовжений до 27 серпня 2022 року включно, згідно наказів № 88-к та №89-к від 09 червня 2022 року, є таким, що був укладений на невизначений строк.

Враховуючи вищенаведене, відповідач не мав жодних правових підстав звільняти її з посади вчителя початкових класів 27.08.2022 у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП, тому вважає, що наказ від 09.06.2022 № 90-к «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасувнню.

Оскільки вона бажала продовжувати трудові відносини з 27.08.2022, а відповідач не надав їй такої можливості, а звільнив, то її вимога щодо поновлення на роботі на посаді вчителя початкових класів є обґрунтованою і підлягає до задоволення.

Зважаючи на те, що відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, зобов`язаний поновити її на попередній роботі та виплатити середній заробітку за час вимушеного прогулу з 28 серпня 2022 року.

Відповідно до п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначенені ст. 233 (строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів) цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до п.1 постанови КМУ від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», карантин на всій території України, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

Про порушення своїх прав вона дізналась тільки в липні 2023 року. Оскільки , як зазначено вище, вона є мамою дитини з інвалідністю з дитинства підгрупи А І група, яка потребує постійного догляду, то весь свій час вона приділяла дитині та не знала і не могла знати про те, що відповідач порушив діюче законодавство при звільненні її з роботи. Тільки після того, як її колега в липні 2023 року повідомила, що Конституційним судом прийнято рішення 1-р/2023 від 07 лютого 2023 року, яким скасовано положення ст. 22 Закону України "Про повну загальну середню освіту", вона вирішила звернутись до фахівця, який роз`яснив про порушення її права, у зв`язку з чим вважає, що пропустила строк звернення до суду з позовною заявою з поважних причин (а.с.1-5 т.1).

Представник відповідача Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області подав 20.09.2023 в Долинський районний суд відзив на позов, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити.

Свою позицію мотивує тим, що на підставі наказу № 533 по Долинському райвно від 6 листопада 1974 року, ОСОБА_2 була переведена з посади вчителя 1-3 класів Підберезької восьмирічної школи на посаду вчителя 1-3 класів в Тяпчанську восьмирічну школу з 11 листопада 1974 року.

У зв`язку зі змінами в законодавстві до 1 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти були зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору, такі педагогічні працівники повинні були бути звільненні згідно з п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

27 квітня 2020 року позивачка власноруч написала заяву про бажання укласти строковий трудовий договір на 1рік - з 01.07.2020 , тому її наказом від 18.05.2020 № 68-к було переведено на строковий трудовий договір.

10 червня 2021 року від позивачки поступила заява про продовження трудових відносин на умовах строкового трудового договору з 01 липня 2021 року по 30 червня 2022 року.

Наказом від 14.06.2021 №70-к "Про продовження трудових відносин" - продовжено трудові відносини з ОСОБА_1 на умовах строкового трудового договору з 01.07.2021 по 30.06.2022.

При проведенні попередньої тарифікаційної комісії 28.04.2022 позивачці було повідомлено, що з 01.07.2022 строковий трудовий договір з нею буде припинено. Позивачка отримала повідомлення та виявила бажання звільнитися по закінченню основної щорічної відпустки в присутності тарифікаційної комісії, про що власноручно розписалася у повідомленні.

Наказом №88-к від 09.06.2022 їй було надано соціальну відпустку з 09.06.2022 по 27.08.202 та наказом №89-к від 09.06.2022 продовжено строковий трудовий договір на період відпустки.

Наказом № 90-к від 09.06.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 » - позивачку звільнено з роботи з посади вчителя початкових класів, у зв`язку з закінченням строкового трудового договору 27.08.2022. В той же день їй направлено копії наказів №88-к, №89-к, №90-к цінним листом з описом вкладеного.

Позивачка вказує, що її звільненння було незаконним, оскільки вона виявила бажання та згоду працювати на умовах строкового договору, однак таке твердження є помилковим, оскільки волевиявлення однієї із сторін не може перешкоджати припиненню трудових відносин, якщо немає волевиявлення іншої сторони.

З позивачкою було укладено строковий трудовий договір на вимогу ст. 22 Закону України "Про повну загальну середню освіту", тому щодо неї не застосовується норма ч. 2 ст. 39-1 КЗпП, оскільки така не діє у випадках, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП.

Щодо тверджень про те, що позивачці не надано наказ про звільнення, то таке не відповідає дійсності, оскільки 28.04.2022 її було повідомлено, що з 01.07.2022 строковий трудовий договір з нею буде припинено. Вказане повідомлення вона отримала та виявила бажання звільнитися по закінченню основної щорічної відпустки, про що власноручно розписалася в повідомленні. Крім того 09 червня 2022 року їй були направлено копії наказів № 88-к, № 89-к, № 90-к від 09.06.2022.

Щодо не внесення запису про звільнення до трудової книжки, то такий не міг бути внесеним в силу того, що трудова книжка ОСОБА_1 була відсутня у роботодавця, на що вказує відповідний акт від 01.12.2020. При цьому вказав, що заступник директора з навчальної та виховної роботи ОСОБА_3 07.06.2023 ознайомила позивачку про нараховані суми у зв`язку зі звільненням і всі нараховані суми при звільненні позивачці були виплачені.

Щодо рішення Конституційного Суду України, яким визнано неконституційним абз. 3 ч. 2 ст. 22 Закону України Про повну загальну середню освіту від 16 січня 2020 року № 463-ІХ, то такий не поширюється на спірні правовідносини.

Таким чином, волевиявлення позивачки на укладення строкового трудового договору підтверджується її заявами від 27.04.2020 та від 10.06.2021.

З наказами №68-к від 18.05.2020, №70-к від 14.06.2021, №89-к від 09.06.2022 ОСОБА_1 ознайомлена під підпис. Протягом дії строкового трудового договору позивачка його умови не оскаржувала та не ініціювала внесення змін і доповнень до нього. Доказів на підтвердження того, що цей договір вона підписувала під тиском посадових осіб відповідача, або її волевиявлення на момент укладення договору не відповідало внутрішній волі, або що вона не усвідомлювала значення договору чи перебувала у хворобливому стані та адекватно не оцінювала свої дії, позивачка не надала.

Враховуючи вказане, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставні і не ґрунтуються на вимогах закону, її звільнення відбулося відповідно до вимог чинного

законодавства (а.с.32-37 т.1).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26.10.2023 (а.с.83-87 т.1), залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21.03.2024 (а.с.167-170 т.1), у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17.01.2025 - рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26.10.2023 та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21.03.2024 - скасовано. Передано справу №343/1869/23 на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.52-61 т.2).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2025 цивільна справа № 343/1869/23 за позовом ОСОБА_1 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі передана на розгляд судді Турашу В.А. (а.с.69 т.2).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18.04.2025 відкрито провадження у справі № 343/1869/23 за позовом ОСОБА_1 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Призначено підготовче судове засідання на 09 травня 2025 року.

Відповідачу у строк до п`ятнадцяти днів з дня отримання даної ухвали запропоновано подати відзив на позов, який одночасно повинен бути направлений позивачці.

Роз`яснено відповідачу його право пред`явити зустрічний позов у строк, встановлений судом для подання відзиву, а також надавати докази щодо підтвердження/спростування доводів позивачки.

Роз`яснено учасникам справи, що подання заяв по суті справи є їхнім правом. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Роз`яснено сторонам про їх право заявити відвід судді. Відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу (а.с.70 т.2).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2025 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання викликано сторони (а.с.94 т.2).

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Синишин П.Є. (ордер серії АТ №1100655 а.с.74 т.2), в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному об`ємі, просили позов задоволити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області - адвокат Комарницький Е.Г. (ордер серії АТ №1100685 а.с.77 т.2) в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав зазначених у відзиві на позов. Додатково пояснив, що після рішення Конституційного суду України від 07 лютого 2023 року, позивачка не звернулась до роботодавця з заявою про укладення договору, а звернулась в Долинський районний суд з позовом. Крім цього, на його думку, позивачкою пропущений строк звернення до суду. Просив у задоволенні позову- відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши позовну, відзив на позовну заяву, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку:

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

П. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24 жовтня 2008 року, встановлено, що відповідно до ст. 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до положень ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Ч.2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За приписами ч.ч.1,3 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до положень ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але при цьому факт укладення трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема, у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Статтею 36 КЗпП України встановлені підстави припинення трудового договору. Підставами припинення трудового договору, зокрема є: закінчення строку (п.п.2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України).

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виявив у заяві про прийняття на роботу за строковим трудовим договором та шляхом підписання самого строкового трудового договору.

Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але при цьому факт укладення трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема, у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

З матеріалів справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , з 11 листопада 1974 року перебувала у трудових відносинах з Тяпчанською восьмирічною школою, яка реоргонізована в Тяпчанський ліцей імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області Вона є особою, яка досягла пенсійного віку, на що вказує її паспорт громадянина України (а.с. 6-8 т.1), та отримує пенсію за віком, доказів зворотного матеріали справи не містять.

18 березня 2020 року набрав чинності Закон України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року, яким визначено правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку системи загальної середньої освіти.

Відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 Закону України "Про повну загальну середню освіту" (в редакції чинній, на момент укладення з позивачкою строкового трудового договору), педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

Підпунктом 2 пункту 3 розділу X "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про повну загальну середню освіту" від 16 січня 2020 року №463-ІХ (в редакції чинній на момент укладення з позивачкою строкового трудового договору) передбачалося, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з педагогічними працівниками державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, яким виплачується пенсія за віком, згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

До 01 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані були припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 цього Закону.

Крім того, Закон України «Про повну загальну середню освіту» (в редакції чинній на момент укладення з позивачкою строкового трудового договору) містив імперативну норму про те, що безстроковий трудовий договір безумовно припиняється, а працівнику гарантується продовження роботи на певний строк, подання заяви працівником не вимагається, та після створення адміністрацією нових умов роботи такий працівник може відмовитися працювати на нових умовах. Для того, щоб працівник виявив свою незгоду з новими умовами роботи, адміністрація створює умови роботи (видає наказ про припинення безстрокового трудового договору і укладення строкового трудового договору) і лише після цього з`ясовує, чи бажає працівник продовжувати роботу, чи ні.

На виконання вищевказаних вимог Закон України «Про повну загальну середню освіту», позивачку ОСОБА_1 було повідомлено про припинення з нею безстрокового трудового договору як з особою, яка досягла пенсійного віку та якій виплачується пенсія за віком, та про можливість укладення строкового трудового договору.

На підставі наказів № 68-к від 18.05.2020 (а.с.10 т.1), № 70-к від 14.06.2021 (а.с.11 т.1) та №89-к від 09.06.2022 (а.с.13 т.1), позивачку було переведено з безстрокового трудового договору на строковий з 01.07.2020 та відповідно продовжено з нею трудові відносини на умовах строкового трудового договору з 01.07.2021 до 30.06.2022 та на час її перебування в соціальній відпустці з 01.07.2022 до 27.08.2022.

Наказом №90-к від 09 червня 2022 року звільнено з роботи з посади вчителя початкових класів ОСОБА_1 27 серпня 2022 року в зв`язку з закінченням строкового трудового договору 27 серпня 2022 року (а.с.15 т.1).

Підставою звільнення позивачки з роботи в наказі було зазначено - закінчення строку трудового договору згідно пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Як встановлено в судовому засіданні, між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем Тяпчанським ліцеєм імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області, був укладений строковий трудовий договір в період дії абзацу третього частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», якою було визначено, що педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2018 року у справі № 465/2454/16-ц (провадження № 61-902св18), зазначено, що «відповідно до статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці».

16 січня 2020 року прийнято Закону України «Про повну загальну середню освіту» № 463-IX (далі - Закон), яким визначено правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку системи загальної середньої освіти.

У ч.2 ст. 22 Закону визначено, що педагогічні працівники мають права, визначені Законом України «Про освіту», цим Законом, законодавством, колективним договором, трудовим договором та/або установчими документами закладу освіти.

Педагогічні працівники закладів освіти приймаються на роботу за трудовими договорами відповідно до вимог цього Закону та законодавства про працю.

Педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

Засновники приватних та корпоративних закладів освіти самостійно визначають порядок укладання трудових договорів, у тому числі строкових, з особами, які приймаються на посади працівників відповідних закладів освіти відповідно до вимог цього Закону та законодавства про працю.

Отже, педагогічних працівників закладів загальної середньої освіти, за загальним правилом, приймають на роботу в спосіб укладення з ними безстрокових трудових договорів, тобто трудових договорів на невизначений строк.

При цьому в абзаці 3 частини другої статті 22 цього Закону було передбачено, що педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють виключно на основі строкових трудових договорів, а у підпункті 2 пункту 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону встановлено, що до 01 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 цього Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 у справі № 1-5/2020(118/20) за конституційним поданням 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу третього частини другої статті 22 Закону визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону, згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років», унаслідок чого унеможливлено укладення безстрокових трудових договорів із цією категорією педагогічних працівників.

У резолютивній частині цього рішення зазначено, що абзац третій частини другої статті 22 Закону, визнаний неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суду України, зокрема, вказав, що установлення для педагогічних працівників державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та отримують пенсію за віком, можливості укладення з ними виключно строкових трудових договорів, на відміну від педагогічних працівників державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які не досягли пенсійного віку та не отримують пенсії за віком, становить безпідставне та необґрунтоване обмеження прав цих осіб у трудових відносинах за ознакою віку та юридичним фактом отримання пенсії за віком. До того ж оспорюванні приписи Закону ставлять педагогічних працівників у нерівне, невигідне і вразливе становище залежно від наявності у них певного виду власності (пенсійних виплат) та форми власності відповідного закладу загальної середньої освіти; ці приписи Закону поширюються на педагогічних працівників державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, однак не поширюються на педагогічних працівників тих закладів загальної середньої освіти, що не належать до державної або комунальної власності. Тому приписи абзацу третього частини другої статті 22 Закону не відповідають частинам першій, другій статті 24 Конституції України.

Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (стаття 152 Конституції України).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.

Разом з тим, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України (частини перша третя статті 10 ЦПК України).

Відповідно до ч.6 ст.10 ЦПК України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Отже, зміст ч.6 ст. 10 ЦПК України свідчить, що суд не застосовує закон чи інший правовий акт, який суперечить Конституції України, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, незалежно від наявності (відсутності) рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності такого закону чи іншого правового акта та стадії розгляду справи.

Пряма (перспективна) дія рішення Конституційного Суду України, встановлена у ст. 152 Конституції України, ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України», стосується насамперед порядку його виконання та не впливає на імперативні приписи процесуальних норм про те, що положення нормативно-правового акта, що суперечать Конституції України, не можуть застосовуватися судом.

Тому суд при вирішенні справи має надавати оцінку змісту позовних вимог та обставин справи (спірних правовідносин) з урахуванням конституційності (неконституційності) норми закону, яка підлягає застосуванню. За наявності відповідного рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положення нормативно-правового акта за підставою, що такий акт не відповідає Конституції України, суд враховує юридичну позицію (висновок) Конституційного Суду. Натомість відсутність рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності такого закону чи іншого правового акта має правовий наслідок у вигляді звернення судом, після ухвалення рішення у справі, до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 вересня 2023 року у справі № 158/2439/22 (провадження № 61-7411св23) вказано, що «в практиці Верховного Суду усталеним є підхід про те, що судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог не підлягає примусовому виконанню і тому не може переглядатися за виключними обставинами (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 07 липня 2023 року в справі №818/1793/18 (провадження № К/9901/27229/19). Об`єднана палата Касаційного цивільного суду застосовувала рішення Конституційного Суду України ухвалені після прийняття судових рішень суду, що переглядалися касаційним судом (див.: постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року в справі № 688/1619/17-ц (провадження № 61-24783св18), та постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/9278/16-ц (провадження № 61-33331сво18). Такий підхід вочевидь відображає розумну передбачуваність судового рішення, оскільки дозволяє уникнути ситуації, за якої при вирішенні справи застосовано неконституційну норму і особа позбавлена переглянути таке рішення суду за виключними обставинами.

Тому необґрунтованими є посилання представника відповідача на те, що у рішенні Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 1-5/2020(118/20) встановлено, що абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX не відповідає Конституції України та втрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення, а отже, на час укладання строкового трудового договору та на час звільнення позивачки 22 серпня 2022 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» був чинним, і відсутні правові підстави для висновку про незаконність звільнення позивачки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 205/6223/22 (провадження № 61-8732св22) вказано, що «положення нормативно-правового акта, що суперечать Конституції України, згідно з вимогами частини шостої статті 10 ЦПК України не застосовуються судом; Об`єднана палата Касаційного цивільного суду застосовувала рішення Конституційного Суду України ухвалені після прийняття судових рішень, що переглядалися касаційним судом і такий підхід вочевидь відображає розумну передбачуваність судового рішення, оскільки дозволяє уникнути ситуації, за якої при вирішенні справи застосовано неконституційну норму і особа позбавлена переглянути таке рішення суду за виключними обставинами. Суди при вирішенні справи не врахували неконституційність абзацу третього частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років», не оцінювали зміст позовних вимог та обставини справи з урахуванням наведеної неконституційності норми закону, тому зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1».

У постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у справі №240/19209/21 відступлено від правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року у справі № 240/7411/21 про те, що частина четверта статті 7 КАС України не може бути застосована до правових актів, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України та інших висновків у цій справі як похідних, оскільки судовий захист не може бути побудовано на неправовому (неконституційному) законі, норму якого, до того ж, вже визнано неконституційною.

Верховний Суд у наведеній постанові зробив такі висновки:

«суд має застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, а саме, норми Конституції України, а не норми закону, оскільки пряме (безпосереднє) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України у цілому або частково.

Положення частини четвертої статті 7 КАС України мають бути застосовані до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними. Після прийняття рішення Конституційним Судом України застосуванню підлягають положення Конституції України із урахуванням юридичної позиції, сформульованої у рішенні Конституційного Суду України.

Суди не мають застосовувати положення законів, які не відповідають Конституції, незалежно від того, чи визнавалися вони Конституційним Судом України неконституційними, тобто закони, що суперечать Конституції України не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними.

Така позиція була висловлена ще Пленумом Верховного Суду України у постанові №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»: «Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй".

Тому Суд дійшов висновків щодо необхідності застосування вказаних норм у подібних правовідносинах у такий спосіб:

1) на будь-якій стадії судового процесу у випадку, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції, він не застосовує такий закон чи інший правовий акт, зокрема й до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, оскільки принцип прямого (безпосереднього) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України;

2) суди застосовують процесуальний механізм, передбачений частиною четвертою статті 7 КАС України, зокрема й у випадку, коли Конституційним Судом України сформульовано юридичну позицію щодо положення закону, яке підлягало застосуванню на час виникнення відповідних правовідносин;

3) установлені пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років суперечать Конституції України, а тому для вирішення цього спору підлягає застосуванню частина перша статті 46 Конституції України у взаємозв`язку з частиною п`ятою її статті 17 як норми прямої дії з урахуванням юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у Рішенні від 06.04.2022 №1-р(II)/2022».

Відтак, з урахуванням цих висновків Верховного Суду, доводи сторони відповідача про те, що у Рішенні Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 1-5/2020 (118/20) встановлено, що абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020року № 463-IX не відповідає Конституції України та втрачає чинність із дня ухвалення судом цього Рішення, а отже, на час укладання строкового трудового договору та на час звільнення позивачки у зв`язку із закінченням строку трудового договору абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» був чинним, а тому відсутні правові підстави для висновку про незаконність звільнення позивачки, суд вважає безпідставними.

Ст. 9 КЗпП України встановлено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України, є недійсними.

Таким чином, законом передбачено, що навіть за наявності угоди сторін, до трудового договору не можуть включатися умови, які погіршують становище працівника, а відтак стаття 9 КЗпП України імперативно кваліфікує такі умови недійсними.

Згідно зі ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання,

Суд зазначає, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021року у справі № 703/2695/19 (провадження № 61-14979св20)).

Проте в даному випадку укладення строкового договору між позивачкою та представником відповідача було обумовлено не згодою сторін, а обмеженнями, встановленими у законодавстві, які в подальшому були визнані дискримінаційними.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Пленум Верховного Суду України у Постанові від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у п.п. 18,19 вказав, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, в Кодекс законів про працю України внесено зміни і, зокрема, передбачено, що роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення (частина третя статті 23 КЗпП України).

Представники відповідача Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області не надали суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачем було проінформовано ОСОБА_1 про вакансії, що відповідають її кваліфікації, а також про можливість укладення з нею безстрокового трудового договору, що забезпечувало б рівні можливості у співвідношенні з іншими працівниками, знаючи при цьому, що позивачка працювала на умовах строкового трудового договору.

Суд зазначає, що позивачка ОСОБА_1 , бажала продовжити трудові відносини, про що подала 03.06.2022 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської відповідну заяву за вх.№226/04-03.

У відповідності до відповіді від 07.06.2022 №114/04-07, представник відповідача повідомив позивачку, що відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 22 Закону України "Про повну загальну середню освіту" з нею 01.07.2021 укладено строковий трудовий договір терміном на один рік. Даний строковий договір з нею погоджено згідно пункту 2 частини 1 статті 23 КЗпП України. Враховуючи вищезазначене та відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України є підставою для припинення трудового договору (а.с.14 т.1).

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивачці було змінено умови праці, а в подальшому звільнено на підставі дискримінаційної норми, яка була визнана неконституційною, суд приходить до переконання, про те, що позов ОСОБА_1 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, в частині поновлення на роботі підлягає до задоволення, а порушені права позивачки підлягають відновленню шляхом поновлення її на роботі в Тяпчанському ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області на посаді вчителя початкових класів, зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо посилання представника відповідача про пропуск позивачкою строків звернення до суду з позовною заявою про поновлення на роботі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник має право звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі протягом одного місяця з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки.

Разом з тим, згідно з пунктом 1 розділу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року карантин було відмінено з 1 липня 2023 року. Відтак перебіг строків звернення до суду, передбачених статтею 233 КЗпП України, поновився з 1 липня 2023 року.

Суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 була звільнена 27 серпня 2022 року.

На момент звільнення діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, у зв`язку з чим строки, передбачені статтею 233 КЗпП України, відповідно до Прикінцевих положень КЗпП України були продовжені на строк дії карантину.

Карантин завершився 30 червня 2023 року, тому перебіг місячного строку звернення до суду розпочався з 1 липня 2023 року і спливав 31 липня 2023 року.

Позивачка надіслала позовну заяву на адресу Долинського районного суду поштовим відправленням 31 липня 2023 року, що підтверджується відповідними поштовими документами (а.с.17 т.1).

Відповідно до загальних положень Цивільного процесуального кодексу України та принципів додержання процесуальних строків, строк для звернення до суду вважається дотриманим, якщо документи здані на пошту або надіслані іншим дозволеним способом до закінчення строку їх подання. Оскільки строк звернення за статтею 233 КЗпП України спливав 31 липня 2023 року, суд дійшов висновку, що позовна заява подана своєчасно, а тому підстав для поновлення строку подання немає.

Ст. 235 КЗпП України визначено спосіб захисту особи, яку звільнено незаконно, а саме: звернення до суду із позовною вимогою про поновлення на роботі.

В п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові. Тобто у разі заявлення вимог «про поновлення на роботі» суд повинен перевірити наказ (розпорядження) на відповідність законові. Діючим законодавством України не встановлено необхідність заявлення окремої вимоги про скасування наказу (розпорядження) про звільнення, оскільки вимога «про поновлення на роботі» по своїй суті обумовлює необхідність дослідження (перевірки) такого на предмет відповідності діючому законодавству України. Крім того, підставою для поновлення особи на роботі безпосередньо є рішення про поновлення, а не рішення про скасування відповідного наказу (розпорядження).

Суд вважає, що вимоги позивачки про поновлення на роботі є належним та ефективним способом захисту її порушеного права , її вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19.

Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 по справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20) дійшов висновків про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 по справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) дійшла висновку, що вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який вчинив неправомірні дії по відношенню до працівника, що позбавили його можливості виконувати трудові функції та отримувати заробітну плату за виконану роботу. Тому за цей час працівник, права якого було порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

У постанові Верховного Суду від 10.11.2022 в справі №607/2071/17 зазначено, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу й в усіх інших випадках (крім оплати відпусток, призначення пенсії, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я) обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, в даному разі незаконному звільненні, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи). Для працівників з відрядною оплатою праці за відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може змінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду. З розрахункового періоду виключається лише час, протягом якого працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно довідки про доходи №132 виданої Управлінням освіти Долинської міської ради від 12.05.2025, ОСОБА_1 за травень 2022 року нарахована заробітна плата в розмірі 10818 грн, за червень 2022 року нарахована заробітна плата в розмірі 2972,81 грн (а.с.106 т.2).

Середньоденна заробітна плата позивачки вираховується шляхом ділення сум нарахованої заробітної плати за травень 2022 року (10818,40грн) та червень 2022 року (2972,81 грн) на кількість відпрацьованих робочих днів у цих двох місяцях (22 робочих днів у травні 2022 року + 6 робочих днів у червні 2022 року), та становить 492,54 грн (10818,40 +2972,81):(22+6) = 492,54 грн), без урахування податків та зборів.

Такий же розмір середньоденної заробітної плати -492.54 грн, вказано і в довідці про доходи Управління освіти Долинської міської ради від 12.05.2025 №132.

Період вимушеного прогулу ОСОБА_1 , починаючи з 28 серпня 2022 року до дня винесення рішення суду, тобто до 04 вересня 2025 року становить 789 робочих дні (90 днів за період з 28.08.2022 до 31.12.2022; 260 днів за період з 01.01.2023 до 31.12.2023; 262 дні за період з 01.01.2024 до 01.01.2024; 177 днів за період з 01.01.2025 до 04.09.2025), а розмір середнього заробітку за цей період становить 388614,06 грн. (789 робочих дні х 492,54 грн) без урахування податків та зборів.

Тому суд вважає, що з відповідача Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню 388614,06 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 28 серпня 2022 року до 04 вересня 2025 року.

Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Позивачка при зверненні до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку, звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 1211.20 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або п ереведеного на іншу роботу працівника.

На підставі Рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 в справі № 1-5/2020(118/20), ст. 43 Конституції України, ст.ст.233, 235 КЗпП України, керуючись ст. ст. 133, 137, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 279, 354, 355, 430 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - задоволити .

Поновити ОСОБА_1 на посаді вчителя початкових класів Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області з 28 серпня 2022 року.

Стягнути із Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 серпня 2022 року до 04 вересня 2025 року в сумі 388614 (триста вісімдесят вісім тисяч шістсот чотирнадцять) гривень 06 коп., з утриманням з цієї суми податку та інших обов`язкових платежів відповідно до законодавства України.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах одного місяця звернути до негайного виконання.

Стягнути із Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області на користь держави 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , жителька АДРЕСА_1 .

Відповідач: Тяпчанський ліцей імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області, , місцезнаходження: вул. Шкільна, 7, с.Тяпче, Калуського району , Івано-Франківської області, 77522.

Суддя Долинського районного суду В. А. Тураш