Єдиний унікальний номер 341/1145/25
Номер провадження 2/341/667/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Мергеля М. Р., за участю:

секретаря судового засідання Габлей А. В.,

представниці позивачки ОСОБА_1 (ВКЗ),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

установив

04.07.2025 представниця ОСОБА_1 в інтересах позивачки звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

У позові просить стягувати з відповідача аліменти на користь позивачки на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною двадцяти трьох років.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20.02.2025 у справі № 341/2503/24 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Спільна дочка сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із позивачкою за кордоном. На підставі судового наказу від 13.12.2024 до 19.06.2025 (повноліття дочки) на користь позивачки стягувались аліменти на утримання дочки у розмірі доходів відповідача. Дочка сторін ОСОБА_4 продовжує навчання та у зв`язку із цим потребує матеріальної допомоги, яку відповідач як к молода працездатна особа маже надавати. На цей час на утримання дитини потрібний такий розмір аліментів, який відповідач сплачував на підставі судового наказу, тобто у розмірі усіх доходів ОСОБА_3 .

Ухвалою суд від 09.07.2025 відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи на 29.07.2025.

У судове засідання в режимі відеоконференції з`явилась представниця позивачки. Відповідач не з`явився.

З додатково долучених стороною позивачки доказів та за підтвердження представника позивачки у судовому засіданні суду стало відомо, що відповідач є військовослужбовцем, який безпосередньо виконує бойові завдання із захисту держави від збройної агресії росії. З огляду на викладене, відповідач відсутній за місцем проживання і за згоди представника суд відклав розгляд справи на 03.09.2025.

На адресу зареєстрованого місця проживання відповідача надіслано повістку про чергове судове засідання, яка повернулась без вручення з відміткою про відсутність адресата за місцем проживання.

У судове засідання 03.09.2025 в режимі відеоконференції з`явилась представниця позивачки. Відповідач повторно не з`явився.

Натомість у судове засідання як вільний слухач з`явилась ОСОБА_5 , яка є мамою відповідача ОСОБА_3 , що підтверджено оригіналами паспорта громадянина України та свідоцтва про народження ОСОБА_3 (копії долучено до матеріалів справи).

У судовому засіданні ОСОБА_5 повідомила, що її син зник безвісти на підтвердження чого надала відповідні документи, які стосуються проходження військової служби ОСОБА_3 та обставин визнання його зниклим безвісти.

Оглянувши вказані документи, суд за згодою представниці позивачки, долучив їх копії до матеріалів справи.

Суд роз`яснив представниці позивачки право звернення з клопотанням, зокрема, про витребування доказів, відкладення розгляду справи тощо.

Представниця позивачки відмовилась від права на звернення до суду з будь-якими клопотаннями та наполягала на розгляді справи по суті, оскільки відповідач вважається повідомленим належним чином.

Положеннями ч. 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України).

Зважаючи на вжиття судом передбачених приписами ЦПК України заходів щодо повідомлення відповідача, ураховуючи статус відповідача як зниклого безвісти, беручи до уваги предмет спору та позицію сторони позивачки, суд вважав за можливе розглядати справу по суті без участі відповідача на підставі наявних доказів.

У судовому засіданні представниця позивачки позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що обставину зникнення відповідача безвісти визнає на підставі наданих ОСОБА_5 документів. Позивачка за результатами розгляду цієї справи та у випадку задоволення позову розраховує отримувати аліменти у розмірі близько 20000,0 грн на місяць, оскільки таку суму ОСОБА_2 отримувала на підставі судового наказу. При цьому зазначила, що відповідач може надавати таку матеріальну допомогу, бо продовжує отримувати дохід, оскільки за ним зберігається грошове забезпечення військовослужбовця, що підтверджується відповіддю виконавчої служби на її запит. Вказані кошти потрібні на утримання спільної дочки сторін для забезпечення її підручниками, на харчування, на проживання за кордоном. Також, представниця позивачки пояснила, що позивачка офіційно працевлаштована у Польщі, орендує квартиру в м. Краків за 2700 злотих на місяць, яку все одно б орендувала, якщо б дочка не навчалась.

Розглянувши справу, заслухавши пояснення представниці позивачки, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну правову оцінку, суд установив наступні фактичні обставини.

Відповідно до змісту копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона є дочкою ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_2 (мати).

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20.02.2025 у справі № 341/2503/24 розірвано шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який зареєстровано 05.03.2004.

На підставі судового наказу від 13.12.2024 у справі № 341/2388/24 з 06.12.2024 до повноліття ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 присуджено стягувати аліменти на утримання дочки в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

На підставі даних відповіді Галицького відділу ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області від 10.07.2025 на запит представниці позивачки (а. с. 34-35) суд установив наступне.

У межах виконавчого провадження № 76820366 з виконання виконавчого листа від 13.12.2024 № 341/2388/24 державний виконавець виніс постанову від 27.01.2025 про звернення стягнення на доходи ОСОБА_3 та направив таку за місцем праці боржника до в/ч НОМЕР_1 .

На користь ОСОБА_2 стягнуто аліментів із доходу боржника у розмірі 182601,07 грн.

09.07.2025 надіслано запит до в/ч НОМЕР_1 для надання звіту про здійснені відрахування та виплати.

Повідомлено представницю позивачки, що при отриманні зазначеного звіту на її адресу буде направлено розрахунок зі сплати аліментів.

Таким чином, суд установив, що за період стягнення на підставі судового наказу аліментів на користь позивачки з відповідача у розмірі доходів останнього щомісячно (з 06.12.2024 до 19.06.2025), середньомісячний розмір аліментів у грошовому вираженні становив близько 30000,0 грн (182601, 07 грн / 6 місяців).

Отже, за результатами розгляду цієї справи позивачка розраховує отримувати від відповідача щомісячно аліменти у розмірі близько 30000,0 грн на місяць, як це було у межах виконання судового наказу. Вказана сума еквівалентна близько 2650 польських злотих на час вирішення спору.

Відповідно до змісту довідки від 16.05.2025 (а. с. 12) ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у навчальному 2024/2025 році є ученицею третього класу Технікуму Гутиім у м. Краків. Плановий термін закінчення школи: червень 2027 року. Навчання у школі здійснюється у стаціонарній формі у денному режимі, безкоштовно.

Відповідно до змісту договору оренди від 15.11.2023 позивачка ОСОБА_2 орендує у місті Кракові квартиру. З нею проживають ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Вартість орендної плати 2700 злотих.

Відповідно до сповіщення сім`ї « 122 від 12.03.2025, листа в/ч НОМЕР_1 від 23.05.2025, акта проведення спеціального розслідування від 18.05.2025, витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти від 16.05.2025, солдат ОСОБА_3 зник безвісти 10.03.2025 при виконанні бойового завдання за призначенням під час воєнних дій.

Згідно з витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань 13.03.2025 за зверненням ОСОБА_5 зареєстровано кримінальне провадження за ч. 1 ст. 115 КК України за фактом зникнення солдата ОСОБА_3 безвісти під час виконання бойового завдання 10.03.2025.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З огляду на визнання представником позивачки, вказані приписи ЦПК України та відсутність у суду обґрунтованого сумніву, суд вважає встановленою обставину про те, що відповідач ОСОБА_3 зник безвісти 10.03.2025 при виконанні бойового завдання за призначенням під час воєнних дій.

Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи, змісту позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові від 14.07.2021 у справі № 161/2823/19 Верховний Суд зазначив наступне.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною сьомою статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України).

У частині п`ятій статті 12 ЦПК України передбачено, зокрема, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Як зазначалось, суд роз`яснював представниці позивачки адвокатці право на звернення з клопотанням про витребування доказів. Від реалізації вказаного права сторона позивачки відмовилась. Таким чином, спір у цій справі розглянуто на підставі наявних доказів та у межах доводів сторони позивачки.

Відповідно до змісту статті 199 Сімейного кодексу (СК) України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та можливість надавати таку допомогу.

Так, суд установив, що спільна дочка сторін ОСОБА_4 досягла повноліття, продовжує навчатися.

Згідно з частиною першою статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 182 СК України передбачено, що При визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

З 1 січня 2025 року розмір прожиткового мінімуму в Україні для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196,0 грн.

Згідно з частиною третьою статті 181 ЦПК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому, звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача аліментів у розмірі частки усіх доходів відповідача, з урахуванням отримуваних до 19.06.2025 аліментів, позивачка, фактично, просить стягувати аліменти у розмірі, еквівалентному близько 30000,0 грн на місяць.

Серед доводів позовної заяви вказано, що тягар утримання дитини, яка потребує аліментів після досягнення повноліття, також повинен бути розподілений між батьками порівну.

Суд погоджується з таким твердженням сторони позивачки, оскільки воно обґрунтоване приписами статті 180 СК України.

Своєю чергою сторона позивачки не виконала покладений на неї обов`язок в частині доказування на підставі належних і достатніх доказів потребу дочки ОСОБА_4 у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням. Не доведено, що така матеріальна потреба еквівалентна близько 60000,0 грн на місяць, з яких половину зобов`язаний забезпечити батько ОСОБА_3 .

Як зазначила представниця позивачки, оренда квартири (з 2023 року) не пов`язана із продовженням навчання дочки сторін. Жодних доказів, які б підтверджували витрати ОСОБА_4 чи позивачки на підручники, суду не надано. При цьому навчання здійснюється безкоштовно.

Відповідно до частини третьої статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Суд визнає загальновідомими обставинами те, що українці в Польщі під час війни мають право на різні види допомоги, зокрема, на допомогу на дітей (800+), спеціальні програми для сімей з двома і більше дітьми.

Як зазначила представниця, у позивачки є син ОСОБА_9 , що підтверджується даними договору оренди.

Так, наприклад, у Польщі існує такий вид допомоги, як «Rodzinny kapitaі opiekuсczy». Вона передбачена для родин в яких є декілька дітей віком від 12 місяців до 35 місяців. Одна з вимог дитина прибула до Польщі після 23 лютого 2022 року. Допомогу надають на другу дитину та кожну наступну. Батьки можуть обрати терміни та обсяги виплати: по 500 злотих протягом 24 місяців, або по 1000 злотих протягом 12 місяців.

Щорічна урядова програма у Польщі «Добрий старт» (Dobry Start) передбачає допомогу у розмірі 300 злотих, яка допомагає покрити витрати на шкільне приладдя та одяг для учнів.

У частині другій статті 200 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги, зокрема, в частині наявності потреби ОСОБА_10 у матеріальній допомозі батька, в частині розміру заявлених до стягнення аліментів, сторона позивачки не надала жодних доказів щодо можливості надання утримання дитині безпосередньо позивачкою (розмір її доходу). Також, не надано жодних доказів отримання (відсутності такого) позивачкою чи дочкою сторін ОСОБА_4 коштів, передбачених для сімей і дітей, які у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення росії переїхали до Польщі, наявності/відсутності у повнолітньої дочки іншого доходу (працевлаштування ОСОБА_4 в час за межами навчального процесу) тощо.

У частині шостій статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Своєю чергою у статті 263 ЦПК України передбачено, що Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не дивлячись на те, що у позовній заяві вказано про відсутність вимог майнового характеру у цій справі, суд звертає увагу сторони позивачки на те, що згідно з приписами пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

Отже, вимоги у цій справі є майновими, а рішення суду за результатами розгляду цієї справи не може базуватися на припущеннях про обставини справи.

Підсумовуючи викладене, суд констатує, що сторона позивачки не довела у визначеному процесуальним законодавством порядку обґрунтованість вимог в частині розміру аліментів, заявлених до стягнення, а також наявність у повнолітньої ОСОБА_4 потреби у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням.

Своєю чергою суд позбавлений можливості на підставі припущень, без покликання на належні докази, які зобов`язана була надати сторона позивачки, здійснити обґрунтовані розрахунки для визначення розміру матеріальної допомоги, якої об`єктивно потребує ОСОБА_4 у зв`язку з продовженням навчання.

Також, вирішуючи цей спір по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через відсутність такої обов`язкової умови для його задоволення як можливість відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці на період її навчання, у зв`язку з наступним.

Згідно із ч. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.

Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).

У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.

У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.

Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядком про виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 (далі Порядок № 884), визначено механізм виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти (далі - військовослужбовці), особі (особам), визначеній (визначеним) військовослужбовцем в особистому розпорядженні, складеному на випадок захоплення в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, про виплату грошового забезпечення особі (особам) за його вибором із зазначенням розмірів часток таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону), та особам, зазначеним в абзацах четвертому і п`ятому пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - визначені особи).

У пункті 6 Порядку № 884 передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється:

- особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;

- у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);

у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.

Аналіз вищевикладених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що на період перебування військовослужбовця у статусі зниклого безвісти за ним хоч і зберігається виплата грошового забезпечення, проте отримувачами таких виплат є не безпосередньо військовослужбовець, а члени його сім`ї.

Зокрема, у цьому випадку, якщо відповідач ОСОБА_3 здійснив особисте розпорядження на випадок полону і на цей час отримувачем (ами), а, отже, і розпорядником (ами), всього грошового забезпечення відповідача є конкретно визначені члени його сім`ї, то суд позбавлений можливості стягувати відповідні кошти з інших осіб, які не є відповідачами у справі. А саме такі члени сім`ї отримують дохід у вигляді грошової допомоги військовослужбовця.

При цьому, як зазначалось, представниця позивача не бажала скористатись правом на клопотання про витребування доказів, не надала доказів щодо відсутності відповідного розпорядження військовослужбовця ОСОБА_3 .

Отже, суд дійшов висновку про те, що доводи представниці про отримання відповідачем на цей час доходу є необґрунтованими належними доказами.

Крім того, суд зазначає, що умовою, передбаченою у статті 199 СК України, для задоволення цього позову є не наявність у відповідача доходу, а наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу повнолітній дитині, яка продовжує навчання.

Таким чином, на переконання суду, оскільки відповідач перебуває у статусі особи зниклої безвісти в умовах бойових дій, право на отримання його грошового забезпечення належить членам його сім`ї, він, об`єктивно, не отримує грошове забезпечення військовослужбовця, не має можливості розпоряджатися своїм грошовим забезпеченням, а, отже, надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці.

Також, суд ураховує право відповідача на добровільне надання матеріальної допомоги дочці, добровільне виконання рішення суду без сплати виконавчого збору, а тому доводи представниці позивачки про можливість стягнення аліментів у межах виконавчого провадження не заслуговують на увагу.

При цьому права ОСОБА_4 як дочки відповідача на матеріальне забезпечення зі сторони ОСОБА_3 захищені приписами спеціального Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з якими вона має право на кошти у розмірі до 20 % грошового забезпечення батька. А у випадку оголошення відповідача судом померлим, чи в інших передбачених законодавством випадках установлення смерті відповідача, ОСОБА_4 зможе претендувати на грошове забезпечення батька у межах спадкових правовідносин.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що сторона позивача не довела у встановленому законодавством порядку наявність обставин, якими обґрунтовано позов. Зокрема, не доведено розмір заявлених до стягнення аліментів, наявність у повнолітньої ОСОБА_4 потреби у матеріальній допомозі батька у зв`язку з навчанням, а головне наявність у відповідача ОСОБА_3 реальної можливості надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці, яка продовжує навчатися.

Окремо суд звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.

Як установлено, ОСОБА_3 зник безвісти під час виконання бойового завдання у зв`язку з воєнними діями 10.03.2025. У випадку оголошення відповідача померлим від указаної дати виникнуть підстави для перегляду судового рішення у цій справі за нововиявленими обставинами, у зв`язку із чим виникнуть подальші майнові спори між членами родини військовослужбовця, який захищав державу і всіх членів своєї родини, зокрема.

Зважаючи на все викладене вище, суд не знаходить підстав для задоволення позову у цій справі.

На підставі приписів статей 259, 268 ЦПК України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення. Складання повного тексту рішення суду відкладено на строк не більш як п`ять днів.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 258, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04 вересня 2025 року.

Учасники справи:

позивачка - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ