Справа № 296/6878/24
УХВАЛА

Іменем України

"03" вересня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

представника позивача адвоката Чайковської Р.А.,

представника відповідача Чижевського В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визначення батьківства,-

ВСТАНОВИВ:

29.07.2024 року представник позивача - адвокат Чайковська Р.А. звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом та відповідно до змісту позовних вимог просить визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , громадянина України, уродженця м. Житомира, батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Житомирі; внести зміни до актового запису про народження №546 від 23 лютого 2021 року, складеного Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про народження дитини ОСОБА_2 , а саме: вказати батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2009 року ОСОБА_1 перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_3 , у якому вони вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_2 , запис про народження якого було здійснено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла в результаті тяжкого захворювання. Після її смерті соціальні служби відібрали дитину. В подальшому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення батьківства, проте ухвалою суду від 23.12.2023 року його позов було залишено без розгляду. У зв`язку з вищевикладеним він змушений звернутися до суду з питання визнання його батьківства.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2024 року справу передано судді Анциборенко Н.М. для розгляду.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Анциборенко Н.М. від 01.08.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

06.02.2025 року представником позивача адвокатом Чайковською Р.А. було заявленов відвід головуючій Анциборенко Н.М.

Ухвалою від 12.02.2025 року визнано заявлений відвід необґрунтованим, однак суддею Анциборенко Н.М. заявлено та задоволено самовідвід з розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визначення батьківства.

18.02.2025 року на підставі Розпорядження в.о. керівника апарату Корольовського районного суду м. Житомира Анжели Гнатюк №101 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2025 року, справу передано судді Адамовичу О.Й. для розгляду, у зв`язку з тим, що суддею Корольовського районного суду міста Житомира Анциборенко Н.М. заявлено та задоволено самовідвід з розгляду цивільної справи.

Ухвалою від 25.02.2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визначення батьківства прийняв до свого провадження та призначено підготовче засідання на 25.04.2025 року.

25.04.2025 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з оголошенням про замінування приміщення суду. Наступний розгляд справи було призначено на 24.06.2025 року, однак розгляд справи не відбувся.

Розгляд справи було призначено на 05.08.2025 року.

В підготовчому засіданні 05.08.202 було задоволенно клопотання представника позивача про витребування доказів щодо актового запису.

Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надіслав до суду заяву у якій просить розгляд справи призначеної на 03.09.2025 року провести без участі представника відділу. У поданій заяві також вказано, що до актового запису про народження №546 від 23.02.2021 року складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відносно ОСОБА_2 , 09.11.2020 року було внесено зміни у зв`язку з усиновленням, які перешкоджають визнати факт батьківства (а.с.104).

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини щодо усиновлення дитини та внесення відповідних змін до актового запису про народження, відомості про що охороняються законом, а також з огляду на заявлений предмет спору, в судовому засіданні суд виніс на обговорення питання про закриття провадження у справі, оскільки такий спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Представник позивача в судовому засіданні заперечила щодо закриття провадження у справі.

Представник відповідача в судовому засіданні вказав про наявність підстав для закриття провадження у справі

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Таким чином, цивільно-процесуальним законом передбачений порядок захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та при зверненні до суду вказаний порядок має перевірятися судом.

З обставин справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_3 . В 2020 році у ОСОБА_3 народила сина ОСОБА_4 . Позивач стверджує, що запис про народження дитини було здійснено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла, а дитину в подальшому усиновлено із внесенням змін до актового запису про народження №546 від 23.02.2021 року.

Відповідно до ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно ч.1 ст .126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Згідно ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Частинами 1 та 3 статті 144 СК України передбачено, що батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Невиконання цього обов`язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Статтею 225 СК України передбачено, що усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

Відповідно до ст. 226 СК України особа має право на таємницю перебування на обліку тих, хто бажає усиновити дитину, пошуку дитини для усиновлення, подання заяви про усиновлення та її розгляду, рішення суду про усиновлення. Дитина, яка усиновлена, має право на таємницю, в тому числі і від неї самої, факту її усиновлення. Особа, яка була усиновлена, має право після досягнення нею чотирнадцяти років на одержання інформації щодо свого усиновлення.

Згідно ст. 227 СК України усиновлювач має право приховувати факт усиновлення від дитини, яка ним усиновлена, і вимагати нерозголошення цієї інформації особами, яким стало відомо про неї як до, так і після досягнення дитиною повноліття. Усиновлювач має право приховувати від дитини факт її усиновлення, якщо розкриття таємниці усиновлення може завдати шкоди її інтересам. Якщо усиновлюється дитина, яка не досягла семи років, службові особи при виявленні її згоди на усиновлення зобов`язані вживати заходів щодо забезпечення таємниці усиновлення від самої дитини.

Частиною 2,3 та 4 ст. 228 СК України передбачено, що відомості про усиновлення видаються судом лише за згодою усиновлювача, крім випадків, коли такі відомості потрібні правоохоронним органам, суду у зв`язку з цивільною справою чи кримінальним провадженням. Таємниця усиновлення забезпечується також відповідно до статей 229-231 цього Кодексу. Особи, які розголосили таємницю усиновлення, несуть відповідальність, встановлену законом.

Статтею 229 СК України встановлено, що особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання бути записаною у Книзі реєстрації народжень матір`ю, батьком дитини або повнолітньої особи. Якщо усиновлюється дитина, яка досягла семи років, то для запису усиновлювача матір`ю, батьком потрібна згода дитини, крім випадку, передбаченого частиною четвертою статті 218 цього Кодексу. Суд задовольняє таку заяву усиновлювача у рішенні про усиновлення, якщо це відповідає інтересам дитини.

Відповідно до ст.230 СК України особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання змінити відомості про місце народження та дату народження дитини. Дата народження дитини може бути змінена не більш як на шість місяців. У рішенні про усиновлення суд змінює відомості про місце народження та дату народження дитини, якщо це відповідає її інтересам.

Частиною 1, 4 та 5 ст. 232 СК України передбачено, що з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Згідно ст. 233 СК України на підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини або повнолітньої особи, складений органами державної реєстрації актів цивільного стану України, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни і видає нове Свідоцтво про народження з урахуванням цих змін.

Свідоцтво про народження, що було видане раніше, скасовується.

Статтею 234 СК України передбачено, що дитина, яка усиновлена, зберігає права на пенсію, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, які вона мала до усиновлення.

Відповідно до ст. 236 СК України усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо воно було проведене без згоди дитини та батьків, якщо така згода була необхідною. Усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо усиновлювач не бажав настання прав та обов`язків, які виникають у результаті усиновлення (фіктивне усиновлення). Усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо воно було проведене на підставі підроблених документів. Усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду у разі відсутності згоди на усиновлення осіб, зазначених у статтях 220-222 цього Кодексу. Якщо одним із подружжя усиновлена дитина другого з подружжя, усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що на момент усиновлення другий із подружжя не мав наміру продовжувати з ним шлюбні відносини.

Згідно ч.1 ст. 238 СК України усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 240 СК України право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Зі справи вбачається, що позивач вважає себе батьком дитини, яку народила ОСОБА_3 , однак при реєстрації факту народження дитини відомості до актового запису про народження відносно батька дитини були внесенні зі слів матері згідно ст. 135 СК України.

Матір дитини померла і дитина була усиновлена. В результаті факту усиновлення до актового запису про народження були внесені зміни, що передбачено ст. 229 та ст. 230 СК України.

Представником позивача подано позов про визнання батьківства, однак інші вимоги про визнання усиновлення недійсним або скасування усиновлення за час розгляду справи, в т.ч. після надходження 27.08.2024 року відзиву на позовну заяву, заявлено не було.

Суд доходить висновку, що після факту усиновлення та до скасування або визнання усиновлення недійсним, спір про визнання батьківства, який заявлено до органу опіки та піклування не може бути розглянутий у порядку цивільного судочинства.

Суд звертає увагу, що за наявності факту усиновлення та наявності гарантій таємниці усиновлення спір про визнання батьківства не може бути заявлено особою яка вважає себе батьком дитини, оскільки при усиновленні вносяться відповідні зміни до актового запису про народження щодо батьків дитини, якими у Книзі реєстрації народжень вказуються усиновлювачі дитини. Дана обставина унеможливлює звернення особи в порядку ст. 128 СК України, оскільки не можна вважати, що запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Як вказувалося вище, при усиновленні попереднє свідоцтво про народження скасовується, а факт усиновлення та забезпечення державою таємниці усиновлення перешкоджає отримати відомості про запис відносно батька дитини та підтвердити, що його було зроблено в порядку ст. 135 СК України.

При цьому факт того, що усиновлювачі не є біологічними батьками дитини не є таким, що підлягає доведенню, відповідно таємниця усиновлення підлягає охороні та забезпечується державою, що виключає можливість спору про батьківство, до скасування або визнання усиновлення недійсним.

Приписи закону «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц, провадження №14-477цс19; від 26 лютого 2020 року у справі №1240/1981/18, провадження №11-36апп1; від 28 квітня 2020 року у справі №607/15692/19, провадження №14-39цс20).

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі №9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18, від 06 лютого 2019 року у справі №522/12901/17-ц та від 20 листопада 2019 року у справі №591/5619/17.

Суд зазначає, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), n. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz V. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати-попередній дозвіл до того як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, n. 59).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Отже за наведених вище обставин та виходячи з предмету спору справа не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.200 ЦПК України, у підготовчому судовому засіданні суд може прийняти рішення про закриття провадження у справі.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 255, 258-260 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визначення батьківства.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Корольовський районний суд м.Житомира протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту ухвали:04.09.2025р.