РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 вересня 2025 року м. Запоріжжя
Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., секретаря судового засідання Чибінової Н.І., представника позивача - адвоката Яковлевої Т.В., представника відповідача - адвоката Ярошенка О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу гаражу, земельної ділянки, -
ВСТАНОВИВ:
03.11.2023 року ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Яковлевої Т.В., звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 18.05.2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого заповів позивачу ОСОБА_1 всі свої права та обов`язки майнового характеру та все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, який було підписано у присутності свідків та у зв`язку із поганим зором заповідача з використанням рукоприкладства ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_3 позивач у встановлений законом строк звернувся з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О., якою була заведена спадкова справи 29/2018 (номер у Спадковому реєстрі 63146235). У квартирі, що раніше належала спадкодавцю, та була успадкована позивачем, приблизно в грудні 2022 року отримавши доступ в квартиру після розгляду справ судами, він знайшов копіюдоговору купівлі-продажу гаражу від 09.06.2016 року та копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2016 року, укладених між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець). Позивачу не було відомо і не могло бути відомо про цю обставину, адже ОСОБА_3 неодноразово звертався до нього з приводу ремонту у гаражі. Так, зокрема у серпні 2016 року ОСОБА_1 було здійснено заміну воріт у гаражі. Йому достеменно відомо, що ОСОБА_3 не мав наміру відчужувати належне йому майно, оскільки останній хотів все своє майно заповісти саме йому, оскільки він та його родина до дня смерті спадкодавця піклувались про нього, купували їжу, забезпечували побутовий та медичний його догляд. На момент підписання оспорюваних договорів ОСОБА_3 було 90 років, він мав поганий стан здоров`я внаслідок інвалідності, був інвалідом війни та інвалідом першої групи по зору, членом Українського товариства сліпих, потребував постійного стороннього догляду. ОСОБА_3 через низьку гостроту зору не мав можливості читати та підписувати будь-які документи, в той же час обидва оскаржувані договори підписані нібито ним особисто без присутності свідків. Маючи інвалідність 1 групи по зору, потребуючи стороннього догляду, ОСОБА_5 не міг самостійно прочитати та зрозуміти зміст оспорюваних договорів купівлі-продажу, не мав на меті відчужувати майно, тому правочини були укладені під впливом помилки та мають бути визнані судом недійсними на підставі стю.229 ЦК України.
08.11.2023 ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
27.11.2023 на виконання ухвали судді від 08.11.2023 представником позивача адвокатом Яковлевою Т.В. надано заяву про усунення недоліків.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.12.2023 року цивільну справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 26.02.2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою суду від 05.08.2024 клопотання представника позивача задоволено частково. Витребувано у Запорізького обласного Державного нотаріального архіву копію нотаріальних справ, які були сформовані приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. при посвідченні договору купівлі-продажу гаражу по АДРЕСА_1 від 09.06.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), зареєстрований в реєстрі за №1172; договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0027 га по АДРЕСА_1 від 09.06.2016 року, укладеного між тими ж сторонами, зареєстрований в реєстрі за №1172.
04.09.2024 на виконання вищезазначеної ухвали від Запорізького обласного Державного нотаріального архіву на адресу суду надійшли копії нотаріальних справ.
17.07.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Ярошенка О.О. надійшла заява про застосування строків позовної давності, з посиланням на те, що позивач ОСОБА_1 заявив вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.06.2016, стороною по якому він не був. Однак він зазначає, що діє як спадкоємець ОСОБА_3 , а отже вважає себе правонаступником ОСОБА_3 в контексті права на оспорювання договору. Позивач звернувся до суду 03.11.2023, тобто с пропуском строку позовної давності. Зазначив, що відповідач повністю не визнає позовні вимоги, але у випадку, якщо суд дійде висновку про їх обґрунтованість, просив застосувати позовну давність та відмовити у позові.
26.08.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Яковлевої Т.В. надійшли заперечення на заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, з посиланням на те, що у встановлений законом строк та спосіб ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О., була заведена спадкова справи 29/2018 (номер у Спадковому реєстрі 63146235). Готуючись до оформлення спадщини, позивач у квартирі, що раніше належала спадкодавцю, і відповідно була успадкована позивачем, знайшов копії:договору купівлі-продажу гаражу від 09.06.2016 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2016. Останньому не було відомо і не могло бути відомо про цю обставину, адже ОСОБА_3 неодноразово звертався до ОСОБА_1 з приводу ремонту у гаражі. Так, зокрема у серпні 2016 року, тобто після укладання оспорюваних договорів, ОСОБА_1 було здійснено заміну воріт. Знайти раніше оспорювані договори позивач не міг, адже не мав доступу до квартири та отримав доступ у квартиру вже після завершення розгляду справи Верховним Судом у грудні 2022. Відтак, позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності, який слід обчислювати від дня, коли ОСОБА_1 дізнався про оспорювані правочини, а саме в грудні 2022, коли отримав доступ до квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Під час судового засідання представник позивача - адвокат Яковлева Т.В.зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, у зв`язку з чим наполягала на задоволенні позову у повному обсязі.
Представник відповідача - адвокат Ярошенко О.О. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у їх задоволенні. Пояснив, що позивач заявляє вимогу про визнання недійсним договорів, які були укладені між ОСОБА_3 в якості продавця та ОСОБА_2 в якості покупця, ОСОБА_1 стороною оспорюваних договорів не був. Відповідно до позовної заяви позивач заявляє позов як спадкоємець ОСОБА_3 за заповітом, однак у даній справі відсутнє правонаступництво. Крім того, не погодився з доводами позивача, що справа № 335/5805/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації є тотожною цій справі, оскільки в тому випадку з позовом звертався саме ОСОБА_3 , після його смерті у справу був залучений правонаступник, а у даному випадку ОСОБА_3 не виявив намірів оспорювати договір купівлі-продажу гаражу, а тому відсутнє правонаступництво. При цьому, заповіт був складений на все майно, яке буде належати ОСОБА_3 на момент його смерті, однак гараж не входив до цього майна, оскільки був відчужений 09.06.2016 року, до посвідчення заповіту.
Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
18.05.2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О., зареєстрований в реєстрі за №451, 452, підписаний у присутності свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та у зв`язку із поганим зором заповідача підписаний ОСОБА_4 , відповідно до змісту якого всі свої права та обов`язки майнового характеру та все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_1 .
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 10.10.2018 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області складено відповідний актовий запис № 6328.
16.11.2018 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О., була заведена спадкова справа 29/2018, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 63146235.
У судовому засіданні 08.05.2025 був допитаний свідок ОСОБА_9 , який пояснив, що знайомі з позивачем давно, оскільки його дружина та дружина ОСОБА_1 є рідними сестрами. Зі слів позивача йому відомо, що ОСОБА_3 віддав йому гараж зі словами « ОСОБА_10 як для себе», це твоє». Знає, що гараж знаходиться в районі АДРЕСА_3 . У 2014 році ОСОБА_1 попросив його допомогти з прибиранням у гаражі та з установленням металевих воріт. Пояснив, що позивач з родиною піклувались про ОСОБА_3 , який є рідним дядьком позивача. Відомо зі слів позивача про наявність заповіту та про те, що гараж був проданий ще до смерті ОСОБА_3 . Також зі слів ОСОБА_1 знає, що він користувався гаражем та ставив там машини. Свідок пояснив, що ОСОБА_3 бачив 4-5 разів: у 1992 році на весіллі, у 2003, 2004 роках, в 2014 році у гаражі, він прийшов самостійно, з ціпком, в окулярах. Саме в 2016 та 2018 роках, він не бачив ОСОБА_3 та про його стан на той час йому не відомо.
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Частиною другою ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Як на підставу позовних вимог представник позивача посилається на те, що ОСОБА_3 маючи інвалідність І групи по зору та потребуючи стороннього догляду, не міг самостійно прочитати та зрозуміти зміст оспорюваних договорів купівлі-продажу, не мав на меті відчужувати майно, отже, правочин укладений під впливом помилки, а тому оспорювані договори мають бути визнані судом недійсними на підставі ст.229 ЦК України..
Також, представник позивача стверджував, що на момент підписання оспорюваних договорів ОСОБА_3 було 90 років та він мав поганий стан здоров`я внаслідок інвалідності, у зв`язку з чим потребував стороннього догляду. На підтвердження зазначених доводів позивачем до позовної заяви було долучено: виписку з акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0541961 від 20 жовтня 2015 року, яка свідчить про те, що ОСОБА_3 встановлено першу групу інвалідності по зору безстроково; посвідчення інваліда Вітчизняної війни серії НОМЕР_3 від 01 липня 2011 року; посвідчення інваліда війни (дублікат) серії НОМЕР_4 від 06.07.2015 року; членський квиток № 3629 від 02.11.2015 року в Українському товаристві сліпих; довідку лікаря-офтальмолога від 19.07.2022 року, видану на підставі консультаційного висновку спеціаліста від 14.08.2017 року.
Суд звертає увагу на документи долучені позивачем стосовно стану здоров`я ОСОБА_3 , однак вони не спростовують те, що останній не виявляв свою волю на час укладання договорів купівлі-продажу та не мав наміру відчужувати майно відповідачці.
Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку: неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, стан його здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та ст. ст.203 в сукупності вважаються правильно застосованими.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 335/8252/15-ц.
В постанові Великої палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №161/3245/15-ц, Верховний Суд зазначив: «Відповідно до вищевказаних норм ЦК України недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».
Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорено в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Як уже зазначалося, позивач, вважаючи порушеними свої права, звернувся з позовом у цій справі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, стороною якого він не є, акцентував, що померлий ОСОБА_3 не мав наміру відчужувати належне йому майно, оскільки останній хотів все своє майно заповісти саме ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що позивач та його родина до дня смерті спадкодавця піклувались про нього, забезпечували всім необхідним. Відтак, на думку позивача, зазначений перехід права власності призвів до порушення його прав та інтересів, оскільки тепер існує загроза неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, а саме: гараж № НОМЕР_1 та земельну ділянку, на якій розташований зазначений гараж.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Судом встановлено, що заповіт був складений 18.05.2018 року на все майно, яке буде належати ОСОБА_3 на день його смерті, при цьому оспорювані договори купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були укладені 09.06.2016 року, підписані особисто померлим та посвідчені Приватним нотаріусом ЗМНО Гармашовим Г.М., тобто до складання ОСОБА_3 заповіту.
Суд критично оцінює як доказ, долучений позивачем на підтвердження ринкової вартості гаражу станом на 05.10.2023 рік, оскільки Запорізьким обласним державним нотаріальним архівом надано копії документів зі справи Приватного нотаріуса ЗМНО Гармашова Г.М., у тому числі, висновки про вартість об`єктів оцінки, а саме гаражу № НОМЕР_1 та земельної ділянки, що є предметом даного спору, станом на 07.06.2016 року, а отже на період укладення оспорюваних договорів.
Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, суд вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу гаражу та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2016 року, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними оспорюваними договорами. При цьому суд бере до уваги, що у договорах зазначено про те, що сторони діють добровільно, розуміють значення своїх дій, договори купівлі-продажу перед підписанням прочитані вголос нотаріусом, їх суть повністю їм зрозуміла, і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, уклали оспорювані договори купівлі-продажу.
Отже, матеріали справи не містять інформації, а позивач не довів, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договорами купівлі-продажу.
Вимоги про визнання договорів купівлі-продажу гаражу та земельної ділянки недійсними не підлягають задоволенню, оскільки основним юридичним фактом, встановленим судом є дійсна спрямованість волі сторін на укладення саме договорів купівлі-продажу із настанням відповідних наслідків. Крім того, оспорювані договори укладені з дотриманням норм частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, а посилання представника позивача на незадовільний стан здоров`я на момент укладання договору, який не дозволяв ОСОБА_3 правильно розуміти зміст договорів та його правові наслідки, не беруться судом до уваги з огляду на те, що надані позивачем документи не доводять неможливість ОСОБА_3 прочитати тексти договорів в момент його укладення 09.06.2016 року. Цього факту не доводять і показання свідка ОСОБА_9 .
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі викладеного, оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність підстав для визнання правочинів недійсними та порушення при їх укладенні прав та законних інтересів продавця майна ОСОБА_3 , а також порушення прав та інтересів позивача ОСОБА_1 , тому позов не підлягає задоволенню.
Враховуючи наведене, висновки суду за результатами розгляду справи, заява представника відповідача про застосування позовної давності не підлягає розгляду.
При зверненні до суду позивач був звільнений від оплати судового збору як особа, якій встановлено інвалідність ІІ групи, відтак відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові судовий збір слід віднести на рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу гаражу, земельної ділянки,- залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевського районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 04 вересня 2025 року.

Суддя Рибалко Н.І.