РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 року м. Володимир

Володимирський міський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

за участю секретаря судового засідання Багдасарової Л.А.,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Савюк К.О.,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кромського М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення і розміру аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

07 лютого 2025 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 .

Суть позовних вимог.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 покликалась на те, що сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає спільно із нею.

Згідно рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 травня 2019 року з відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень щомісячно.

Позивачка стверджує, що з дня ухвалення судового рішення її матеріальний стан погіршився, а матеріальний стан відповідача покращився, оскільки він має стабільний дохід та можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі.

У зв`язку з цим, позивачка просить змінити спосіб стягнення та розмір аліментів, які стягуються з відповідача, та стягувати з нього аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця до досягнення сином повноліття.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 12 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження, визначено строки для подання заяв по суті справи, призначено судове засідання на 11 березня 2025 року.

11 березня 2025 року судовий розгляд справи було відкладено на 02 квітня 2025 року через неявку сторін в судове засідання з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

17 березня 2025 року від відповідача ОСОБА_2 по електронній пошті на адресу суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання, оскільки перебуває в зоні бойових дій.

02 квітня 2025 року у справу вступив представник відповідача - адвокат Кромський М.В., який подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, у зв`язку із перебуванням відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України.

Ухвалою суду від 02 квітня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, визнано поважними причини вчасного неподання стороною відповідача відзиву у справі, поновлено сторонам строки для подання заяв по суті справи, розгляд справи відкладено на 30 квітня 2025 року.

28 квітня 2025 року Волинським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 на ухвалу Володимир-Волинського (тепер Володимирського) міського суду Волинської області від 02 квітня 2025 року, витребувано матеріали справи, - відповідно розгляд по суті, призначений у Володимирському міському суді Волинської області на 30 квітня 2025 року було знято, наступне судове засідання призначено на 11 червня 2025 року.

11 червня 2025 року судом задоволено клопотання представника відповідача про відкладення судового розгляду з підстав його зайнятості у іншій справі.

25 червня 2025 року судом задоволено клопотання представника відповідача про відкладення судового розгляду справи на 12 серпня 2025 року з підстав завершення апеляційного оскарження ухвали про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 15 липня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_5 , на ухвалу Володимир-Волинського (тепер - Володимирського) міського суду Волинської області від 02 квітня 2025 року закрито.

12 серпня 2025 року судове засідання у справі не відбулось у зв`язку із вибуттям головуючого судді у відпустку, розгляд справи відкладено на 02 вересня 2025 року.

У судовому засіданні 02 вересня 2025 року представник відповідача ОСОБА_5 усно повторно заявив клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, мотивуючи його перебуванням відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України, які переведені на воєнний стан. У задоволенні зазначеного клопотання судом протокольно відмовлено, судовий розгляд справи продовжено.

02 вересня 2025 року суд перейшов у стадію ухвалення рішення.

Незважаючи на поновлення судом строку для подання відзиву на позовну заяву, сторона відповідача цим своїм правом не скористалась та відзиву до суду не подала.

Позиції сторін по суті справи під час судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Окремо зазначила, що син сторін, ОСОБА_4 , хворіє на цукровий діабет, є інсулінозалежним, йому встановлено групу інвалідності, у зв`язку з чим потребує постійного лікування та систематичного догляду, що вимагає значних фінансових витрат. Хвороба має прогресуючий характер, фізичний стан сина погіршується, а власних коштів позивачці для лікування та належного утримання сина не вистачає. Аліменти, визначені рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 травня 2019 року у твердій грошовій сумі 1500 грн щомісяця, є недостатніми для покриття навіть мінімальних потреб дитини.

Водночас з моменту ухвалення зазначеного судового рішення матеріальне становище відповідача істотно покращилося: тоді не працював, а тепер він проходить військову службу у складі Збройних Сил України та отримує значне грошове забезпечення. На переконання представника позивача, визначення аліментів у частці 1/4 від доходу відповідача забезпечить дитині хоча б мінімально необхідний рівень утримання.

Представник відповідача Кромський М.В. у судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Свою позицію обґрунтував тим, що відмова суду у задоволенні його клопотання про зупинення провадження у справі суперечить вимогам закону, що є процесуальним порушенням і може бути підставою для скасування рішення. Інших пояснень по суті спору не надав.

Фактичні обставини встановлені судом за поданими позивачем доказами.

Копією рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 березня 2017 року у справі № 154/243/17 доводиться те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 2014 року, проте у цій справі його розірвали.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є відповідач ОСОБА_2 (батько) та позивачка ОСОБА_7 (мати).

Копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 стверджується, що 19 червня 2021 року позивачка ОСОБА_7 повторно вийшла заміж та змінила своє прізвище на ОСОБА_8 .

Копіями витягів з реєстру територіальної громади стверджується про фактичне проживання дитини ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Копією посвідчення серії НОМЕР_3 позивачкою підтверджено, що вона є законним представником (опікуном) дитини з інвалідністю ОСОБА_4 .

Долученими представником відповідача до справи копіями довідок військової частини НОМЕР_4 МОУ № 1038 від 18 березня 2025 року та № 4347 від 10 квітня 2025 року стверджується, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем, брав і бере участь у період з 01 квітня 2023 року по теперішній час у проведенні антитерористичної операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій і Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах і в період здійснення визначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України.

Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_5 встановлено, що відповідач ОСОБА_2 має статус учасника бойових дій.

Копіями пенсійного посвідчення серії НОМЕР_6 , довідки про доходи № 8012 3300 7106 2617, свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 та довідки лікаря-психіатра ФОП ОСОБА_9 від 24 червня 2025 року представник відповідача аргументував суду обставини, що його довіритель надає матеріальну допомогу своїй одинокій матері ОСОБА_10 , яка не працює, отримує пенсію у незначному розмірі та зверталась за медичною допомогою у зв`язку із важким психічним розладом.

Копіями свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 , витягу з наказу начальника НОМЕР_9 прикордонного загону ДПС України № 57-ОС від 19 січня 2024 року, військового квитка серії НОМЕР_10 відповідач доводить, що повторно одружився 18 жовтня 2024 року, його дружина ОСОБА_11 ще до одруження звільнилась з військової служби, не працює, а тому перебуває на утриманні чоловіка.

Фактичні обставини справи, які визнані сторонами в судовому засіданні в порядку ч.1 ст.82 ЦПК України і не підлягають доказуванню.

Сторонами не долучено до справи, проте визнано факт ухвалення рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 травня 2019 року у справі № 154/703/19 за яким з відповідача ОСОБА_2 стягуються в користь позивачки ОСОБА_1 аліменти на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 гривень щомісячно.

Сторонами визнано, що заборгованості по сплаті аліментів у відповідача немає.

Стороною відповідача стверджувалось, що позивачка отримує від держави кошти на придбання для дитини інсуліну, а стороною позивачки визнано, що неповнолітній ОСОБА_4 отримує за рахунок державних асигнувань інсулін для лікування діабету.

Стороною відповідача визнано, що він є здоровим працездатним чоловіком, систематично отримує грошове забезпечення у розмірі близько 30 000 гривень в місяць. У період його знаходження безпосередньо у зоні бойових дій цей розмір грошового забезпечення збільшується до 130 000 гривень в місяць.

Оцінка суду позиції відповідача з приводу відмови йому в зупиненні провадження справи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Статтею 251 ЦПК України, передбачено вичерпний перелік підстав для обов`язкового зупинення провадження в справі судом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом частини першої статті 251 цього кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичних операцій.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі та приймає безпосередню участь у бойових діях, що підтверджується копіями довідок № 1038 від 18 березня 2025 та № 4347 від 10 квітня 2025 року, які видані командиром військової частини НОМЕР_4 .

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 24 лютого 2022 року на території України запроваджено воєнний стан. Згідно з Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено загальну мобілізацію. Надалі, Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» неодноразово продовжено строк дії воєнного стану в Україні, який триває і по теперішній час.

Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Суд свідомий того, що положення ч.1 ст.251 ЦПК України визначено законом як його обов`язок, а не право.

Однак, положення ст.251 ЦПК України не можуть застосовуватися ізольовано від інших норм і принципів права.

Застосування ст. 251 ЦПК України має відбуватися з урахуванням завдань судочинства (ст. 2 ЦПК України) і принципу верховенства права (ст. 8 Конституції). Суд не може тлумачити норми процесуального права відірвано від їх мети та конституційних принципів.

Конституція України визнає та гарантує принцип верховенства права (ст. 8). Одним із ключових елементів верховенства права є справедливість.

Згідно положень ч.1 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Завданням цивільного судочинства, закріпленим у ст. 2 ЦПК України, є «справедливий, неупереджений та своєчасний» розгляд справ. При цьому у новій редакції ЦПК України законодавець виключив із принципів цивільного судочинства принцип законності і замінив його акцентом на справедливості та ефективності захисту прав. Це свідчить про переорієнтацію судочинства від формального застосування норм до досягнення справедливого результату.

Призначення цивільного судочинства не механічне застосування норм, а ефективний захист прав.

Частинами 2-3 ст.10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

На підставі ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Це право гарантується кожній особі і не може бути обмеженим запровадженням у країні воєнного стану.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (Дія-97 проти України, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010 року).

Розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (Фрідлендер проти Франції, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).

У постанові Верховного Суду України 07.10.2015 у справі № 6-1367цс15 зазначено, що зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

У цій справі предмет спору збільшення розміру і способу стягнення аліментів на утримання дитини.

Справи про стягнення аліментів не є складними, а тому відповідно до положень ст.274 ЦПК України можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 12 лютого 2025 року відкрито провадження у даній справі у порядку спрощеного позовного провадження.

На переконання суду, положення п. 2 ч. 1 ст.251 ЦПК України спрямовані на захист права особи, яка подала відповідне клопотання та перебуває у складі ЗСУ брати участь у розгляді судової справи, яка стосується її прав і обов`язків.

Проте аж ніяк положення даної норми не спрямовані на можливість зловживання стороною своїм правом для затягування розгляду справи.

Суд констатує, що участь сторони у розгляді її справи є її правом, а не обов`язком. При цьому, крім особистої присутності в судових засіданнях, закон передбачає кілька альтернативних варіантів участі відповідача у розгляді справи: письмовий виклад своїх заперечень у відзиві чи інших заявах по суті справи; участь в судових засіданнях через представника; участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, в тому числі поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Відповідач скеровував до суду електронною поштою заяви про відкладення судового розгляду, причому жодного разу особисто не висловив свою позицію по суті справи.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на даний час проходить військову службу, проте у даній справі його інтереси представляє адвокат Кромський М.В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 20 березня 2025 року, що підтверджено копією ордеру на надання правничої допомоги № 1122042 від 02 квітня 2025 року.

Отже, відповідач скористався своїм правом брати участь в судових засіданнях через представника, який подав клопотання про зупинення провадження у справі, проте до суду не були надані: позиція сторони щодо позову по суті, відзив у строки, які були визначені ухвалою про відкриття провадження та поновлювалися судом саме в інтересах відповідача 02 квітня 2025 року.

З огляду на те, що інтереси відповідача у справі представляє адвокат, суд вважає, що відповідач, виконуючи конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, міг впродовж розгляду справи і може на даний час реалізувати процесуальні права й обов`язки у справі через свого представника, брати участь у розгляді справи іншим способом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 557/1226/23 звернув увагу на те, що вирішуючи питання про зупинення на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України провадження у справі щодо аліментів на утримання дитини через перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, переведених на воєнний стан, суд має враховувати, зокрема, чи є належні докази того, що військова частина, в якій проходить службу відповідач, переведена на воєнний стан, і що він виконує бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій, унаслідок чого не може брати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції, зокрема поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, чи користувався відповідач правничою допомогою під час судового провадження, чи мав можливість самостійно або з допомогою представника висловитися щодо позовних вимог. Не враховуючи ці обставини, обов`язкове зупинення провадження у справі щодо аліментів на утримання дитини, зокрема про зміну способу стягнення та їхнього розміру, хоч і відповідатиме певним інтересам того відповідача, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, але може шкодити захищеним інтересам дитини у передбаченому законом утриманні з боку такого відповідача. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду також бере до уваги те, що у справі, яка стосується аліментів на утримання дитини, суд і сторони справи повинні забезпечити реалізацію найкращих інтересів дитини. Незважаючи на те, що позивачем у такій справі є один із батьків, а відповідачем - інший, інтереси дитини, яка не є стороною справи, мають домінувати над інтересами кожного з її батьків.

Загальновідомо, що воєнний стан в Україні триває вже більше трьох років із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, систематично продовжувався, і на даний час його дію не припинено.

На переконання суду, зупинення провадження в справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України порушуватиме право позивачки на розгляд її справи упродовж розумного строку, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в той же час задоволення клопотання відповідача може негативно відобразитись на праві дитини на достатній рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Зважаючи на баланс інтересів сторін, судом у достатній мірі та протягом тривалого часу забезпечено право відповідача на доступ до правосуддя. Від дня відкриття провадження у справі до дня переходу суду у стадію ухвалення рішення сторона відповідача не обмежувалась у праві подання доказів чи заяв по суті справи.

Крім цього, статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Частина 2 статті 51 Конституції України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Як передбачено ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Цей принцип визнається і практикою ЄСПЛ («Мамчур проти України», «М.С. проти України», «Нелліс проти Фінляндії» та інші).

В той же час, норма п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України у даній справі конкурує з принципами забезпечення інтересів дитини і нормами Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, Конституції України, Сімейного кодексу України, що стосуються інтересів дитини, які зобов`язують батьків належно, своєчасно та стабільно утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Також за обставинами цієї справи положення п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України конкурують із передбаченим ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Тривале на невизначений час зупинення провадження, не відповідає правам та інтересам дитини щодо належного її утримання, гарантованим як внутрішнім законодавством так і міжнародними актами.

Згідно зі ст. 9 Конституції України та ст. 10 ЦПК України, чинні міжнародні договори є частиною національного законодавства і мають пріоритет у випадку колізії із законом.

Стаття 19 Закону «Про міжнародні договори України» також встановлює, що міжнародний договір має перевагу перед нормою закону.

Україна є учасником Конвенції ООН про права дитини, яка визначає принцип пріоритетності найкращих інтересів дитини (ст. 3, ст. 27), а також учасником Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий розгляд справи впродовж розумного строку (ст.6).

Формальне зупинення провадження на підставі ст. 251 ЦПК створило б ситуацію правової невизначеності і фактичного позбавлення дитини права на належне утримання.

Це суперечило б суті принципу верховенства права (який охоплює юридичну визначеність і справедливість).

У даній справі інтереси дитини є значно вразливішими, ніж інтереси відповідача.

Відмова у зупиненні провадження у справі зумовлена необхідністю забезпечення справедливого балансу між правами сторін.

При цьому суд надає перевагу правам та інтересам дитини, як це передбачено міжнародним правом та національним законодавством.

Таким чином, відмова у зупиненні не є процесуальним порушенням, а навпаки єдина можлива реалізація принципу верховенства права та справедливості.

Виходячи із найвищих інтересів дитини, суд враховує, що підстави для зупинення провадження у справі відсутні, зібрані у справі докази та подані сторонами заяви цілком достатні для того, щоб встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, та здійснювати розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Суд, вирішуючи питання про зупинення провадження, виходив із того, що формальне застосування ч. 1 ст. 251 ЦПК України призвело б до необґрунтованого затягування розгляду та порушення прав позивача і дитини на належне утримання.

Враховуючи вимоги ст. 9 Конституції України та положень міжнародних договорів, ратифікованих Україною, зокрема Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конвенції ООН про права дитини, суд застосував принцип пріоритету міжнародних зобов`язань над суперечливими нормами національного законодавства у конкретній справі.

Отже, суд відмовив у зупиненні провадження, керуючись принципами верховенства права з огляду на необхідність забезпечення найкращих інтересів дитини та права на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку.

Суд також зазначає, що дії відповідача, який протягом тривалого часу обмежувався лише заявами про відкладення розгляду, клопотав про зупинення провадження у справі, не подав відзиву по суті позову та не скористався у повному обсязі можливостями участі через представника, свідчать про спрямованість його процесуальної поведінки радше на затягування розгляду справи, ніж на реальний захист своїх прав.

Мотиви ухвалення рішення та норми права, застосовані судом при вирішенні справи по суті.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.2 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану та/або погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання кількох підстав для зміни розміру аліментів: зміни сімейного, зміни матеріального стану і зміни стану здоров`я, зокрема платника аліментів.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 14.12.2022 у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), від 10.10.2023 у справі № 682/2454/22 (провадження № 61-10748св23).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із настанням вищеописаних обставин: зміни матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення або зменшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів, зміна сімейного стану та/або погіршення його стану здоров`я може бути підставою для вимоги платника аліментів про зменшення розміру аліментів.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зміну розміру та способу стягнення аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, на користь якої сплачуються аліменти, вправі звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося її матеріальне становище, сімейний стан чи стан її здоров`я чи дитини, або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» визначено, що з 1 січня 2025 року розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць, зокрема для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 гривні.

Прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів і мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Тобто обсяг прожиткового мінімуму містить два елементи - фізіологічний та соціальний. Фізіологічний мінімум - це вартісне вираження матеріальних цінностей, конче необхідних для існування людини та соціальну частину - певний набір духовних цінностей мінімально прийнятого рівня життя.

Закон України «Про прожитковий мінімум» відповідно до ст. 46 Конституції України дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

Отже, законодавець визначив вартісну величину, яка є мінімально достатньою, в даному випадку, для дитини з урахуванням її віку.

Судом прийнято до уваги, що аліменти на утримання дітей необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для їх життя. Розмір аліментів, зокрема, обумовлюється фінансовими можливостями обох батьків, які в рівній мірі зобов`язані утримувати дитину, забезпечувати її потреби необхідні для її віку, розвитку тощо.

За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків.

Спільна дитина сторін проживає разом з матір`ю. Відповідач є батьком дитини та на нього покладено однаковий з позивачкою обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини. Розмір аліментів в твердій грошовій сумі - 1500 грн., що стягуються за рішенням суду, є недостатнім для задоволення мінімальних потреб дитини, якій після ухвалення рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 травня 2019 року у зв`язку із погіршенням стану здоров`я встановлено групу інвалідності. Дитина, крім нормальних стандартних потреб для життя і розвитку, потребує постійного лікування, для чого мати витрачає значні кошти, натомість батько обмежується лише виплатою аліментів у розмірі 1500 гривень, що є недостатнім. Доказів протилежного суду надано не було.

Аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень на даний час є меншими, аніж встановлений законодавством мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину відповідного віку.

З моменту ухвалення судом 20 травня 2019 року рішення про стягнення аліментів матеріальне становище батька (платника аліментів) істотно покращилось, оскільки він до того не працював, а перебуваючи на військовій службі почав отримувати достойне гарантоване щомісячне грошове забезпечення у розмірі близько 30 000 гривень та за час перебування у зоні бойових дій у розмірі близько 130 000 гривень у місяць, що було визнано та не заперечувалось стороною відповідача в судовому засіданні.

На переконання суду у цьому випадку стягнення з батька аліментів у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходів) істотно не зможе ускладнити його матеріальне становище, натомість суттєво вплине на матеріальне становище його сина, надасть матері можливість придбати для дитини більш дорожчі та ефективні медичні препарати для лікування його хвороби, ефективно сприятиме покращенню рівня його проживання, створення для нього соціальних та побутових умов.

Суд приймає до уваги доводи сторони відповідача про перебування на його утриманні матері похилого віку, проте зважає, що розмір його грошового забезпечення не перешкодить і надалі їй надавати достатню допомогу, а в сукупності із отримуваною нею пенсією забезпечить їй належний рівень життя.

Доводи представника відповідача про наявність на утриманні його довірителя непрацюючої дружини працездатного віку лише свідчать про його достатнє матеріальне забезпечення. Доказів непрацездатності дружини або неможливості працевлаштуватись суду надано не було.

За даних обставин позивачка вправі вимагати зміни способу присудження аліментів. Це, передусім, відповідатиме інтересам дитини. Стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/4 частки доходу відповідача відповідатиме принципам розумності та справедливості і не становитиме для нього надмірного фінансового тягаря.

У випадку виникнення умов, передбачених ст. 192 СК України, відповідач матиме право ініціювати питання про зменшення розміру аліментів.

Отже, позовні вимоги слід задовольнити.

Судові витрати

Враховуючи результат вирішення спору, керуючись ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави 1211, 20 грн. судового збору за подання позивачкою позовної заяви.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 3, 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 9, 48, 51 Конституції України, ст. ст. 2, 10, 12, 13, 77, 81-89, 141, 265-268, 272, 430 ЦПК України; ст. ст. 24, 112, 141, 150, 180, 181, 182, 192 СК України, -

УХВАЛИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу і розміру стягнення аліментів - задовольнити.

Змінити розмір і спосіб стягнення аліментів, які присуджені згідно рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 травня 2019 року у справі № 154/703/19, та стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1211,20 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 05 вересня 2025 року.

Інформація про учасників справи:

Позивач (стягувач): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_11 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_12 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Володимирського міського суду Ігор ВІТЕР