П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 року м. Київ

Справа №753/21634/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/9054/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Мицик Ю.С. 12 лютого 2025 року в м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім'ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради про гарантування збереження житлових прав малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 , як законний представник малолітнього ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про гарантування збереження житлових прав малолітньої дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з березня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали проживати у фактичних сімейних відносинах (цивільному шлюбі) у квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 березня 2002 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 . ОСОБА_2 почала вимагати від позивача надання згоди на продаж квартири без юридичної гарантії збереження права на житло малолітнього сина та зняття його з реєстрації за зазначеною вище адресою. Натомість, будь яких даних про те, що малолітню дитину буде забезпечено належною житловою площею не існує.

За вимогами позову позивач просить: заборонити ОСОБА_2 відчужувати квартиру АДРЕСА_1 без нотаріально оформленої заяви ОСОБА_1 на продаж зазначеної квартири; зобов`язати ОСОБА_2 до моменту відчуження вказаної квартири отримати нотаріально оформлену згоду ОСОБА_1 на цю дію.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради про гарантування збереження житлових прав малолітньої дитини - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що за результатами розгляду даної цивільної справи судом не встановлено фактів, які б свідчили про порушення чи реальну ймовірність порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_3 , на захист якого було подано вказаний позов, діями відповідача, яке підлягало б захисту, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі через безпідставність та необґрунтованість вимог.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням позивач, ним подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду першої інстанції не є законним та обґрунтованим.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції не встановив фактів, які б спростовували обставини, які слугували підставою для подання позову, а саме те, що відповідач - ОСОБА_2 , почала вимагати від нього, як позивача та батька, надання згоди на продаж квартири без юридичної гарантії збереження права на житло малолітнього сина та зняття його з реєстрації за зазначеною вище адресою.

Позивач також просить допитати його, як свідка про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення.

В судовому засіданні 11 червня 2025 року позивачем були заявлені клопотання про допит його в якості свідка та про долучення до матеріалів справи нових електронних доказів - телефонних розмов, які відбулися з відповідачем після ухвалення рішення в суді першої інстанції.

Ухвалами апеляційного суду занесеними до протоколу судового засідання від 11 червня 2025 року вказані клопотання залишено без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.2,4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Пунктами 6, 7 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції, клопотання особи, яка подала скаргу.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Стосовно клопотання про допит позивача в якості свідка, апеляційний суд виходив в того, що з матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом та в ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем не заявлялось таке клопотання, воно викладено позивачем в апеляційній скарзі, проте не наведено обґрунтування поважності причин відсутності звернення з таким клопотанням в суді першої інстанції та об`єктивних причин неможливості вчинення вказаних процесуальних дій не вбачається.

Клопотання позивача про долучення до матеріалів справи нових електронних доказів - записів телефонних розмов між позивачем та відповідачем, було подано позивачем до апеляційного суду через систему «Електронний суд» 10 червня 2025 року, і звернення з таким клопотанням мотивовано тим, що ці докази з`явились після ухвалення рішення судом першої інстанції, а тому не могли бути подані до суду першої інстанції. Разом тим якщо вказані докази з`явились після ухвалення рішення судом першої інстанції, то вони не можуть впливати на здійснення перевірки законності рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні 11 червня 2025 року позивачем повторно було заявлено клопотання про допит його в якості свідка, ухвалою апеляційного суду занесеною до протоколу судового засідання від 11 червня 2025 року було вирішено розглянути вказане клопотання після надання пояснень учасниками судового розгляду.

В судове засідання призначене на 03 вересня 2025 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить його розписка від 11 червня 2025 року, причини неявки суду не повідомив.

Інші учасники справи також в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені в порядку визначеному процесуальним законом, причини неявки суду не повідомили.

Брати участь у судових засіданнях є визначеним п.2 ч.1 ст. 43 ЦПК України правом учасників справи.

В силу ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Апеляційний суд розглянув повторно заявлене клопотання позивача про допит його в якості свідка та не вбачає підстав для його задоволення, оскільки воно заявлено з порушенням порядку визначеного процесуальним законом. При цьому слід зауважити, що позивач на власний розсуд розпорядився правом на участь в судовому засіданні та надання пояснень на стадії розгляду справи апеляційним судом. А отже відсутність його пояснень не є перешкодою для розгляду вказаного клопотання. Апеляційний суд при розгляді справи враховує надані позивачем пояснення у процесуальних документах, викладених в письмовій формі.

В порядку ч.ч.4,5 ст. 269 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданим Дарницькою районною у м. Києві державною адміністрацією 25 березня 2002 року. /а.с.7/

Згідно зі свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 21 квітня 2016 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . /а.с.8/

Відповідно до Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання від 02 вересня 2022 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . /а.с.9/

За даними Дарницької районної в м. Киві державної адміністрації станом на 06 листопада 2024 року ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . /а.с.15/

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Положеннями ст. 176 СК України визначено, що батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості.

Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

В порядку визначеному ч.ч.1-4 ст. 27 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до п.33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку.

У п.п. 64,65 цього Порядку також визначено, що задеклароване/зареєстроване місце проживання дитини віком до 14 років може бути знято за заявою одного з батьків, поданою в електронній формі з використанням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання дитини віком до 14 років підтверджується електронними підписами батьків, що базуються на кваліфікованих сертифікатах електронних підписів, у разі подання заяви в електронній формі або за письмовою згодою другого з батьків, що надається у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Частиною 1ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З наведених обставин вбачається, що сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто на час розгляду справи дитина сторін у справі досягла віку 13 років.

Позивач, згідно зі свідоцтвом про народження, є батьком дитини, а тому має право на звернення до суду в її інтересах, як законний представник.

Малолітній ОСОБА_3 , має зареєстрована місце проживання у квартирі, яка належить на праві власності його матері - відповідачу у справі, яка також зареєстрована в цій квартирі.

Позивач вказує на те, що відповідач має намір продати належну їй квартиру без забезпечення житлових прав їх спільної дитини, а тому просить заборонити відповідачу відчужувати квартиру без нотаріально оформленої заяви позивача на продаж зазначеної квартири та зобов`язати відповідача до моменту відчуження вказаної квартири отримати від позивача таку згоду.

Разом з тим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності у відповідача наміру на продаж належної їй квартири та/або порушення житлових прав дитини. Саме позивач заявляє про обставини порушення житлових прав дитини, а тому саме він має довести ці обставини належними та допустимими доказами.

Крім того положеннями чинного законодавства України контроль за дотриманням батьками житлових прав дітей покладено на орган опіки та піклування і, зокрема, для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Однак надання нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на продаж майна іншим з батьків, який є власником цього майна, навіть у разі наявності права користування дитиною, нормами чинного законодавства не передбачено.

Покладення судом обов`язків не визначених нормами чинного законодавства не вбачається можливим, так як виходячи положень ст. 321 ЦК України власник може бути обмежений у здійсненні його прав лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Натомість передбачено надання письмової або нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на зняття та реєстрацію місця проживання дитини, що не досягла 14 років. А отже саме шляхом надання згоди на реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання забезпечуються права дитини та батьків.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про порушення чи реальну ймовірність порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_3 , на захист якого було подано вказаний позов, діями відповідача, яке підлягало б захисту.

Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, підстави для компенсації позивачеві понесених ним витрат пов`язаних з переглядом справи апеляційним судом також відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук