КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/6381/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Горбовим Володимиром Анатолійовичем , на ухвалу Обухівського районного суду Київської області, постановлену у складі судді Потабенко Л.В. в м. Обухів 05 травня 2025 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок загальною площею 243,5 кв.м., житловою 49,9 кв.м., з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку пл. 0,1228 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою, кадастровий № :05:043:0046.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05 травня 2025 року провадження в справі закрито в частині позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в особі представника Горбового В.А. , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 05 травня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала обставини справи, зазначені в позовній заяві, наголошувала, що станом на даний час ухвала суду від 14 травня 2009 року у справі № 2-460/09, рішення суду від 08 грудня 2016 року у справі № 72/742/16-ц про спонукання до виконання мирової угоди, рішення суду від 22 лютого 2024 року у справі № 372/2302/23 про спонукання до виконання мирової угоди не виконані.

Оскільки вказана мирова угода не виконується впродовж 15 років і ОСОБА_3 не має наміру виконувати ні мирову угоду, ні нові рішення суду про спонукання ОСОБА_3 до виконання мирової угоди, тому, на думку позивача, вона має право звернутися до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю, оскільки це є єдиним способом захистити і відновити її порушені права. Підставами подання зазначеного позову в 2023 році є саме факт невиконання мирової угоди.

Вказувала, що ОСОБА_3 у відзиві (клопотанні про закриття провадження в справі) зазначав, що житловий будинок, розташований на земельній ділянці пл. 0,1228 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :05:043:0046 був побудований ним особисто у 1984 році, тобто за 4 роки до одруження, тому він вважає, що вказаний будинок є його особистою власністю, до відзиву на позовну заяву та клопотання про закриття провадження відповідач додав копію технічного паспорту від 13 березня 1984 року, у якому загальна площа будинку складала 77,9 кв.м. З 1988 року за час спільного проживання сторони за спільні кошти подружжя провели переобладнання та перепланування житлового будинку, добудували житлові кімнати і господарські споруди (будівлі), в результаті чого збільшилася загальна та житлова, корисна площа будинку (домоволодіння), площа і кількість господарських будівель і споруд та їх вартість.

Зазначала, що станом на 14 травня 2009 року, тобто дату постановлення ухвали у справі № 2-460/09 про визнання мирової угоди, загальна площа будинку становила 195,7 кв.м., а житлова 49,9 кв.м. Під час оформлення договору дарування ОСОБА_3 оформив новий технічний паспорт від 25 травня 2011 року, згідно якого загальна площа будинку складає вже 243,5 кв.м., а житлова 49,9 кв.м. Тобто з моменту постановлення ухвали від 14 травня 2009 року, якою затверджено мирову угоду, до моменту подання цього позову змінився розмір (загальна площа) житлового будинку, тобто предмет спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також збільшилась кількість господарських будівель і споруд та їх площа.

Звертала увагу, що підставами подання зазначеного позову в 2023 році є саме факт невиконання (відмова від виконання) умов мирової угоди, а не факт невизнання відповідачем зазначеного майна спільною сумісною власністю. Належність зазначеного майна до спільної сумісної власності сторонами не оспорюється.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 03 вересня 2025 року з`явився представник ОСОБА_1 - адвокат Горбовий В.А., інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, в тому числі відповідач ОСОБА_3 - на відому суду поштову адресу, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 121 ЦПК України направлена йому судова повістка вважається врученою, клопотань про відкладення судового засідання учасники справи не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки учасники справи, які не з`явились в судове засідання, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 1988 року по 03 серпня 2006 року (а. с. 16 - 17 т. 1), у якому народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 18 т. 1).

До позовної заяви ОСОБА_1 надано копію ухвали Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року у справі № 2-460/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа відділ паспортної, реєстраційної та міграційної служби при Обухівському РВГУ МВС України в Київській області про усунення перешкод в користуванні власністю, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, зобов`язання не чинити перешкод. Зазначеною ухвалою визнано мирову угоду, укладену 14 травня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за якою позивач за первісним позовом ОСОБА_3 відмовляється від заявлених позовних вимог до ОСОБА_1

ОСОБА_3 зобов`язується протягом 2009-2010 років придбати у власність ОСОБА_1 однокімнатну квартиру орієнтовно житловою площею 17-20 кв.м. в смт. Козин Обухівського району Київської області та подарувати 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 третій особі ОСОБА_4 .

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , при виконанні затвердженої судом 14 травня 2009 року мирової угоди, зобов`язується відмовитись від будь-яких претензій стосовно житлового будинку АДРЕСА_1 . Провадження в справі закрито (а. с. 21 т. 1).

Також до позову надано копію рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 25 липня 2011 року № 10/7, яким змінено існуючому житловому будинку ОСОБА_3 поштову адресу, а саме з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 , погоджено оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 (а. с. 22 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року в справі № 732/742/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про спонукання до виконання мирової угоди, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 14 червня 2018 року, позов задоволено, вирішено спонукати ОСОБА_3 до виконання мирової угоди, визнаної Обухівським районним судом Київської області 14 травня 2009 року в справі № 2-460/09, а саме придбати у власність ОСОБА_1 однокімнатну квартиру орієнтовно житловою площею 17-20 кв.м. в смт. Козин Обухівського району Київської області (а. с. 28 - 31, 32 - 35 т. 1).

На примусове виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року видано виконавчий лист (а. с. 37 т. 1).

Згідно даних з Автоматизованої системи виконавчих проваджень від 06 листопада 2023 року, виконавче провадження ВП № НОМЕР_1, відкрите 03 жовтня 2018 року, у якому боржником є ОСОБА_3 , а стягувачем ОСОБА_1 , знаходиться у стані відкриття (а. с. 36 т. 1).

24 червня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 уклали договір дарування житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_3 подарував житловий будинок з надвірними побудовами за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 243,5 кв.м., житловою площею 49,9 кв.м. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,1228 га., кадастровий номер :05:043:0046, яка відчужується разом з ним (а. с. 41 т. 1). Також 24 червня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 уклали договір дарування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1228 га., кадастровий номер :05:043:0046 (а. с. 43 т. 1).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року в справі № 372/1886/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_1 , приватний нотаріус Мельник М.В. про визнання недійсними договорів дарування, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року, позов задоволено, визнано недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , укладені ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а. с. 46 - 48, 49 - 52, 53 - 57 т. 1).

Згідно наданої позивачем інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:043:0046 та житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 станом на 26 грудня 2023 року зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі договорів дарування від 24 червня 2014 року (а. с. 40 - 46 т. 2).

Листами Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 02 листопада 2022 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 повідомлено про зняття з зареєстрованого місця проживання за адресою АДРЕСА_1 з 01 листопада 2022 року за заявою власника житла (а. с. 63, 65 т. 1).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 лютого 2008 року, виданого ОСОБА_3 , загальна площа будинку за адресою АДРЕСА_1 становить 195,7 кв.м, житлова площа 49,9 кв.м. (а. с. 38 т. 2).

Згідно технічного паспорту на будинок за адресою АДРЕСА_1 , виготовлений в травні 2011 року, та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 серпня 2011 року, загальна площа будинку становить 243,5 кв.м., житлова 49,9 кв.м. (а. с. 157 т. 1, 39 т. 2).

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 наполягав, що спірний житловий будинок був збудований ним особисто у 1984 році, що підтверджується копією технічного паспорту від 13 березня 1984 року, а шлюб укладено у 1988 році, тобто спірний житловий будинок було побудовано за 4 роки до одруження з позивачем ОСОБА_1 , тому це майно, як і земельна ділянка, є особистою приватною власністю відповідача і не може підлягати поділу, а обставини, викладені ОСОБА_1 , щодо спільного будівництва не відповідають дійсності та не доведені ОСОБА_1 належними доказами (а. с. 131 - 132 т. 1).

Також у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 заявив клопотання про закриття провадження в справі в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку, з підстав, передбачених п. 3, 5 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, мотивоване тим, що як вбачається зі змісту ухвали Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року по справі № 2-460/09, спір про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя вже розглянуто судом і постановлена ухвала про визнання мирової угоди, яка набула чинності.

Крім того, ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05 червня 2013 року в справі № 372/931/13-ц суд закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння АДРЕСА_3 .

До відзиву на позовну заяву додано копію ухвали Обухівського районного суду Київської області від 05 червня 2013 року по справі № 372/931/13-ц, копію технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 , виготовленого в березні 1984 року, у якому зазначено загальну площу будинку 77,9 кв.м., а також копію державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:043:0046 пл. 0,1228 га. за адресою АДРЕСА_1 , виданого на підставі рішення Козинської селищної ради 10 сесії 06 скликання № 20/29 від 15 вересня 2011 року (а. с. 134 - 141 т. 1).

Зі змісту ухвали Обухівського районного суду Київської області від 05 червня 2013 року по справі № 372/931/13-ц вбачається, що оскільки ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року по справі № 2-460/09 було закрито провадження у справі в зв`язку з прийняттям мирової угоди за аналогічним позовом, склад сторін по цій справі та справі № 2-2-460/09 той самий, тому на цей час встановлено дані про наявність судового рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав в частині вимог про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння; за таких обставин провадження у справі підлягає закриттю (а. с. 134, 175 т. 1).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 21 січня 2022 року у справі № 372/2618/21 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення суду, а саме ухвали від 14 травня 2009 року у справі № 2460/09 шляхом визнання житлового будинку спільною частковою власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку та земельної ділянки, а за ОСОБА_3 на 2/3 частини житлового будинку та земельної ділянки, та зобов`язавши ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у користуванні зазначеним майном (а. с. 145 - 149 т. 2).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року в справі № 372/2302/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про спонукання до виконання мирової угоди позов задоволено, вирішено спонукати ОСОБА_3 до виконання мирової угоди, визнаної Обухівським районним судом Київської області 14 травня 2009 року у справі №2-460/09, а саме подарувати ОСОБА_4 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Судом встановлено, що станом на час звернення позивача до суду з вказаним позовом та його розгляду мирова угода та ухвала Обухівського районного суду від 14 травня 2009 року та скасовані та є чинними, а тому підлягають виконанню сторонами по справі (а. с. 196 - 197 т. 1).

Постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року в справі № 372/2302/23 було залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на даний час мирова угода та ухвала суду від 14 травня 2009 року не скасовані та є чинними, відповідач ухиляється від її добровільного виконання, тому зазначені мирова угода та ухвала суду від 14 травня 2009 року підлягають виконанню сторонами у справі, в тому числі, в межах тих умов, які були погоджені сторонами у справі, а тому позивач обрала належний спосіб захисту. Доводи апеляційної скарги про те, що мирова угода не може бути виконана через суттєву зміну обставин, зокрема, через невиконання її умов в першу чергу позивачем, яка порушила умови Мирової угоди і почала продовжувати пред`являти в судовому порядку претензії на спірний житловий будинок, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки відповідно до п. 1.3 мирової угоди, яка затверджена ухвалою суду від 14 травня 2004 року, позивач ОСОБА_1 , при виконанні затвердженої судом мирової угоди, зобов`язується відмовитись від будь-яких претензій стосовно житлового будинку, однак відповідачем умови мирової угоди затвердженої ухвалою суду від 14 травня 2004 року не виконані, а тому у ОСОБА_1 не виникло зобов`язання відмовитись від будь-яких претензій стосовно житлового будинку (а. с. 128 - 131 т. 2).

Закриваючи оскаржуваною ухвалою від 05 травня 2025 року провадження в справі в частині вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житлового будинку з надвірними побудовами за адресою АДРЕСА_1 з підстав, передбачених п. 3, 5 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що наявні декілька рішень суду, які набрали законної сили, ухвалені між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, та наявна мирова угода, укладена сторонами та затверджена судом.

Апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Діяльність суду при здійсненні судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.

Відповідно до пунктів 3, 5 частини першої ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

Необхідність застосування зазначених вимог ЦПК України зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та властивістю судового рішення, що набрало законної сили. За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18)).

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Разом із тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Повторне звернення з тими самими вимогами з тих самих підстав фактично свідчить про намагання домогтися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом із тим, постановляючи ухвалу про закриття провадження в справі в частині заявлених вимог, суд першої інстанції не пересвідчився у тотожності позовних вимог у позовах ОСОБА_1 від 03 березня 2009 року, від 27 лютого 2013 року та від 20 грудня 2023 року та дійшов передчасного і помилкового висновку, що вони повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, предметом спору (об`єктом спірних правовідносин, матеріально-правовим об`єктом, з приводу якого виник правовий конфлікт) та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Так, згідно зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 від 03 березня 2009 року у справі № 2-460/09, вона зазначала, що 11 вересня 1988 року уклала з відповідачем шлюб, після реєстрації шлюбу вони проживають за адресою АДРЕСА_1 , в період 1988 - 1997 років ними за спільні сімейні кошти та спільною працею здійснювалось закінчення будівництва будинку. В 1997 році вона продала належну їй квартиру та отримані кошти витратила на закінчення будівництва будинку, а в 2006 році здійснено капітальний ремонт. 03 серпня 2006 року шлюб між сторонами розірвано. Спору щодо поділу спільного майна не було до останнього часу, поки ОСОБА_3 став висловлювати претензії щодо проживання в належному йому на праві власності будинку, вимагати виселятись та знятись з реєстрації, звернувшись з відвідним позивом до суду. Вказувала, що спірне майно - житловий будинок за час шлюбу істотно збільшилось у вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат та відповідно до ст. 62 СК України у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, просила визнати житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі вищевикладеного просила визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні будинком (а. с. 141 - 142 т. 2).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року у справі № 2-460/09 визнано мирову угоду, укладену сторонами, та закрито провадження у справі.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 від 27 лютого 2013 року у справі № 372/931/13-ц вбачається, що вона звернулася до суду з позовом про визнання спільної сумісної власності на домоволодіння, мотивуючи позов тим, що 11 вересня 1988 року вона уклала шлюб з відповідачем і з цього періоду разом з відповідачем проживали за адресою АДРЕСА_2 , в період з 1988 по 1997 рік ними за спільні кошти та спільною працею закінчено будівництво житлового будинку та підсобних споруд, в 1997 році нею була продана належна їй квартира і отримані від продажу кошти витрачені на закінчення будівництва. Разом із сином ОСОБА_4 вони зареєстровані як постійні мешканці за вказаною адресою. 03 серпня 2006 року шлюб між сторонами було розірвано і спору про поділ майна не існувало, але в 2009 році відповідач звернувся до суду за позовом про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Вона була змушена звернутися до суду з зустрічною позовною заявою про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та не чинити їй перешкод в користуванні житловим будинком. 14 травня 2009 року сторони уклали мирову угоду про те, що житловий будинок є спільною сумісною власністю як позивача, так і відповідача як спільна сумісна власність подружжя. Мировою угодою передбачено визнання права спільної сумісної власності сторін, так і зобов`язання не чинити одне одному перешкод в користуванні вказаним будинком. Мирова угода була затверджена ухвалою суду від 14 травня 2009 року, а провадження в справі закрито.

Посилаючись на положення ст. 62, 63 СК України, просила визнати домоволодіння, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод в користуванні житловим будинком (а. с. 150 - 151 т. 2).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05 червня 2013 року в справі № 372/931/13-ц провадження в справі закрито з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, в зв`язку з наявністю мирової угоди, укладеної за аналогічним позовом.

Звертаючись до суду в грудні 2023 року у даній справі № 372/6381/23, ОСОБА_1 мотивувала позов тим, що з 11 серпня 1988 року по 03 серпня 2006 року перебувала з відповідачем у шлюбі. Після одруження вона вселилася як член сім`ї та постійно проживала в будинку АДРЕСА_1 з 1988 року, а з 24 листопада 1997 року зареєстрована за вказаною адресою. Також за вказаною адресою з 25 квітня 1997 року був зареєстрований, а з народження вселився і проживав спільний син ОСОБА_4 . За період спільного сумісного проживання за спільні кошти подружжя, а також на її особисті кошти та кошти їхнього сина, отримані від продажу квартири в м. Обухові, яка була їхньою особистою власністю, вони провели переобладнання та перепланування житлового будинку, добудували житлові кімнати, господарські споруди, в результаті чого збільшилася загальна та житлова площа будинку і його вартість, побудували господарські будівлі та споруди на прибудинковій земельній ділянці.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року у справі № 2-460/09 було закрито провадження в справі та визнано мирову угоду, укладену 14 травня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за якою позивач за первісним позовом ОСОБА_3 відмовляється від заявлених позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зобов`язується протягом 2009 - 2010 років придбати у власність ОСОБА_1 однокімнатну квартиру орієнтовною житловою площею 17-20 кв.м., в смт. Козин Обухівського району Київської області подарувати 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 третій особі ОСОБА_4 . Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 при виконанні затвердженої судом 14 травня 2009 року мирової угоди зобов`язується відмовитись від будь-яких претензій стосовно житлового будинку АДРЕСА_1 .

На підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради було змінено поштову адресу будинку з АДРЕСА_3 .

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року у справі № 732/742/16-ц було постановлено спонукати ОСОБА_3 до виконання мирової угоди, визнаної Обухівським районним судом Київської області 14 травня 2009 року у справі № 2-460/09, а саме придбати у власність ОСОБА_1 квартиру за вказаними у мировій угоді характеристиками.

Однак станом на дату подання цього позову умови мирової угоди та рішення суду відповідачем не виконані, а дії і поведінка відповідача ОСОБА_3 в частині невиконання рішення суду та умов мирової угоди є цілеспрямованими, умисними, такими, що спрямовані і вчиняються з метою неможливості виконання мирової угоди від 14 травня 2009 року. Так, 24 червня 2014 року ОСОБА_3 подарував сину від першого шлюбу ОСОБА_5 спірний будинок. В подальшому вказаний договір дарування було визнано недійсним в судовому порядку. Згідно витягів з державних реєстрів, право власності на земельну ділянку та житловий будинок за вказаною адресою зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі визнаних недійсними договорів дарування від 24 червня 2014 року. Крім того, 01 листопада 2022 року на підставі заяви ОСОБА_3 , як колишнього власника житлового будинку, адміністратором ЦНАП було знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначала, що станом на дату звернення до суду з цією заявою вимоги державного виконавця у ВП № НОМЕР_1 від 03 жовтня 2018 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-1521/16 від 31 липня 2018 року боржником ОСОБА_3 умисно не виконані та не виконуються. В зв`язку з тим, що відповідач тривалий час більше 14 років умисно і свідомо не виконує умови мирової угоди і рішення суду, вчиняє активні дії з метою переоформлення вказаного будинку і земельної ділянки, які є спільною сумісною власністю подружжя, у неї не залишилося способу захистити своє право на спільне сумісне майно, як звернутися з цим позовом до суду.

На підставі вищевикладеного просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок загальною площею 243,5 кв.м., житловою 49,9 кв.м., з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку пл. 0,1228 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою, кадастровий № :05:043:0046.

За таких обставин справа № 372/6381/23 відрізняється за підставами позову у справах № 2-460/09 та № 372/6381/23, у яких ОСОБА_1 просила визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та не чинити їй перешкод у користуванні майном з підстав, передбачених ст. 62, 63 СК України, посилаючись на істотне збільшення вартості спірного майна внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя.

Натомість, у справі № 372/6881/23 ОСОБА_1 вказувала, що оскільки мирова угода від 14 травня 2009 року та рішення суду про спонукання відповідача виконати мирову угоду ним не виконується впродовж 15 років, в зв`язку з чим у неї не виникло кореспондуюче зобов`язання відмовитись від будь-яких претензій стосовно житлового будинку, то подання даного позову є єдиним способом захистити і відновити порушені права ОСОБА_1 . Відтак, підставами даного позову ОСОБА_1 чітко зазначила саме факт невиконання відповідачем умов мирової угоди, і на підтвердження даних обставин нею надано відповідні докази.

Апеляційний суд враховує, що рішення Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року в справі № 732/742/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про спонукання до виконання мирової угоди не виконується відповідачем, та погоджується з доводами апеляційної скарги, що подання позову у даній справі № 372/6381/23 про визнання майна спільною сумісною власністю є єдиним способом захисту і відновлення порушених прав ОСОБА_1 , оскільки інші способи захисту нею вичерпано.

Апеляційний суд зауважує, що добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосовуваних засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться.

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

За даних обставин реалізація права ОСОБА_1 на звернення до суду з позовом з урахуванням виникнення нових обставин (тривале і свідоме невиконання відповідачем умов мирової угоди, що встановлено рішеннями судів у справах про спонукання до виконання мирової угоди) після вирішення попередньої справи є правомірним.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою, що справа № 372/6381/23 відрізняється і за предметом спору у справах № 2-460/09 та № 372/6381/23, оскільки у даній справі ОСОБА_1 просила також визнати об`єктом спільної сумісної власності земельну ділянку з кадастровим номером :05:043:0046 пл. 0,1228 га. за адресою АДРЕСА_1 , чого нею не заявлялось у попередніх позовах.

Позовні вимоги про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частку земельної ділянки за вищевказаною адресою є похідними від позовних вимог про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частку житлового будинку.

Схожі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду в постанові від 16 червня 2022 року в справі № 489/5754/20 (провадження № 61-18204св21), у якій Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки позивач, крім визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку в порядку поділу спільного майна подружжя, просила визнати за нею також право власності на 1/2 частку земельної ділянки в порядку спільного майна подружжя, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Горбовим Володимиром Анатолійовичем про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частку житлового будинку.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно роз`єднав такі вимоги, які підлягали розгляду у сукупності.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині заявлених вимог є передчасними та помилковими, ухвала Обухівського районного суду Київської області від 05 травня 2025 року не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена з невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, та з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 05 травня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.