Справа № 154/653/25
провадження № 2/156/201/25
У Х В А Л А

03 вересня 2025 року сел.Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Федечко М.О.

за участю секретаря судових засідань Салатюк Г. В.,

представника позивача Бордюженко Е.Р.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Улибіної-Вельгус М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Іваничі клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Улибіної-Вельгус Марти Віталіївни про долучення доказів до матеріалів справи,

в с т а н о в и в :

У провадженні Іваничівського районного суду Волинської області перебуває вищенаведена цивільна справа.

Судове засідання призначено на 03.09.2025 року об 13:00 год.

30.07.2025 року на адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Улибіної-Вельгус М.В. про долучення доказів до матеріалів справи, а саме скріншот із сайту Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими із зазначенням дати заявки за пошуком; витяг з інформаційної системи з питань поводження з військовополоненими; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин; копія облікової картки ОСОБА_2 , де відсутня подана ним інформація про наявність співмешканки ОСОБА_3 .

02.09.2025 року представник позивача подала клопотання у якому просила клопотання представника відповідача від 30.07.2025 року залишити без розгляду та повернути відповідачу, а також визнати подане представником відповідача клопотання про долучення доказів зловживанням процесуальними правами та застосувати заходи примусу відповідно до ЦПК України. У своєму клопотанні зазначила, що представник відповідача у підготовчому судовому засіданні не заперечувала щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Після закриття підготовчого провадження, яке було закрите 27.05.2025, представник відповідача звернулась до суду з клопотанням про долучення доказів до матеріалів справи. Також звертає увагу на четвертий додаток копію облікової картки до військового квитка, засвідчену 30.07.2025 «…згідно з оригіналом» Давидюк Русланою, походження вказаного документа невідоме. З доданої адвокатом Улибіною-Вельгус М.В. додатку до клопотання копії облікової картки ОСОБА_2 вбачається, що облікова картка є роздрукованою фотографією з телефону, при чому сфотографовано дані, дописані у формі олівцем (стосовно місця проживання та номеру військової частини). Вважає, що клопотання підлягає залишенню без розгляду та поверненню з огляду на те, що подане з порушенням процесуального закону, з порушенням встановлених строків подачі доказів, а також містить недостовірну інформацію з ознаками підробки. Зазначене свідчить про зловживання стороною відповідача своїми процесуальними правами та необхідності застування заходів процесуального примусу, встановлених ЦПК України.

В судовому засіданні представник відповідача Улибіна-Вельгус М.В. підтримала своє клопотання, просила суд його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні підтримала клопотання свого представника.

Представник позивача заперечила, щодо заявленого клопотання стороною відповідача. Зазначила, що у підготовчому судовому засіданні та разом із відзивом ці документи не були подані, хоча сторона відповідача мала час. Крім того, це клопотання не було направлено іншим учасникам процесу відповідно до ЦПК України.

Вислухавши позицію сторін цивільного процесу, оглянувши матеріали справи суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з положень статей 79-80 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.4 ст.83 ЦПК України).

Виходячи з положень ч.8 ст.83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч.9 ст.83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Під процесуальним строком розуміють строк, в межах якого вчиняються певні процесуальні дії.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ст.127 ЦПК України).

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Зазвичай це обставини, що не залежать від волі такої особи.

Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.

Норми цивільного процесуального законодавства не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі підстави визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Таким чином, законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично відновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки у кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він відновленню.

Фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватися як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється суть чіткого встановлення законодавцем кожного з процесуальних строків. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №5/452/06 та від 21.02.2019 у справі №911/4590/13.

В аспекті зазначеного суд вважає за доцільне також звернутись до практики Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що «при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення у справі "Walchli v. France", заява №35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява №24003/07, п. 33, 08.12.2016).

У будь-якому разі на суд покладено обов`язок надавати оцінку обґрунтованості причин пропуску строку, у тому числі суд має звернути увагу, наскільки швидко й сумлінно діяла сторона при вчиненні відповідної процесуальної дії та мотивувати підстави поновлення цього строку.

Відповідно до п.2. ч.1 ст.43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст.44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п.2 та 4 ч.2 ст.43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

При вирішенні питання щодо дотримання відповідачем процесуальних строків для подання доказів, суд враховує наступне, що постановляючи ухвалу від 7 квітня 2025 року про відкриття провадження у цивільній справі, судом роз`яснено порядок та строки подання доказів учасниками цивільного процесу з урахуванням вимог статі 83 ЦПК України.

В той же час, будь-яких доказів існування поважних причин, які б перешкодили відповідачу реалізувати свої права у встановлений судом строк (для подання доказів), в тому числі долучивши докази до відзиву на позов, суду не надано. Клопотання про продовження чи поновлення процесуального строку до суду не надходило.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення без розгляду клопотання представника відповідача адвоката Улибіної-Вельгус М.В. про долучення до матеріалів справи доказів, подане до суду 30.07.2025 року, оскільки клопотання подано з порушенням процесуальних строків та вимог, визначених ч.ч. 3, 9 ст.83 ЦПК України, за відсутності поданого до суду обґрунтованого клопотання про поновлення строку разом з доказами, які беззаперечно свідчать про наявність обставин, що перешкодили відповідачу своєчасно звернутись до суду з клопотанням про долучення письмових доказів.

Що стосується прохання представника позивача про застосування процесуального примусу до представника відповідача Улибіної-Вельгус М.В., суд зазначає, що відповідно до ст.143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Зловживанням процесуальними правами - це протиправне, несумлінне та неналежне виконання учасником справи належного йому процесуального права та обов`язку, з корисливим або особистим мотивом, що завдає шкоду інтересам правосуддя та (або) інтересам осіб, які беруть участь у справі, або недобросовісно поводить себе в інших формах.

У зв`язку з наведеним вище, судом не встановлено підстав для застосування заходів процесуального примусу щодо представника відповідача, оскільки відсутнє будь-яке обгрунтоване мотивування зловживанням процесуальними правами останньою, настання будь-яких передбачених законом наслідків. Саме подання клопотання про долучення доказів до матеріалів справи з точки зору закону, на думку суду, не слід розцінювати як зловживання процесуальними правами за відсутності будь-яких інших ознак, що наведено вище.

Керуючись ст. 12, 76-78, 81, 83, 174, 178, 259-261 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Улибіної-Вельгус Марти Віталіївни подане 30.07.2025 року про долучення доказів до матеріалів справи залишити без розгляду.

У визнанні подання клопотання представника відповідача Улибіної Вельгус Марти Віталіївни від 30.07.2025 року про долучення доказів до матеріалів справи зловживанням процесуальними правами з застосуванням заходів примусу, встановленими ЦПК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 08 вересня 2025 року.

Суддя М.О. Федечко