Справа № 645/990/25
Провадження № 2/645/1247/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2025 року м. Харків

Немишлянський районний суд м.Харкова у складі: Головуючого судді Шарка О.П., при секретарі судових засідань - Мухіні В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Гаражно-будівельного кооперативу «Дизель» про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить суд примусити гаражно-будівельний кооператив «Дизель», код ЄРДПОУ 23008234, відремонтувати пошкоджений дах гаражу № НОМЕР_1 , розташованого на території ГБК «Дизель», що належить ОСОБА_1 , у відповідності з технічними будівельними нормами з використанням сертифікованих матеріалів, зобов`язати ГБК «Дизель» невідкладно і до закінчення ремонту, припинити експлуатацію аварійної дільниці дороги, розташованої на пошкодженому даху гаражу № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , стягнути з ГБК «Дизель» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 29 000 (двадцять дев`ять тисяч) гривень, та продовжувати стягувати щомісячно по 1 000 ( одній тисячі ) гривень до якісного, за рахунок ГБК «Дизель», ремонту гаражу № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що він володіє гаражем № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Дизель», розташованому на території Немишлянського району м.Харкова по вул. Високовольтній, 1-а. Конструкція території гаражного кооперативу терасна, багаторівнева, його гараж знаходиться на нижньому рівні, тому його дах є дорогою для гаражів верхнього рівня, по ньому їздять автомобілі, на виїзді на територію кооператива знаходиться охорона, тому заїжджають виключно члени кооператива. З самого початку приблизно у 1980-х роках під час будівництва дах його гаражу був зроблений з грубим порушенням будівельних норм. На ньому передбачений температурний компенсаційний разрив конструкції, відбувається природний зсув, для чого мається пустота між гаражами шириною близько 10 см. Його гараж широкий, 3 метри 42 см, тому стандартної пустотної плити не вистачило, щоб повністю його перекрити, залишився зазор 40 см, який перекритий не елементами заводського виготовлення ( плити), а забетований на місці, що не могло бути якісним, так як постійний зсув конструкції не забезпечує необхідної видержки для бетона. Це й привело до руйнації бетонної «заплатки» на кришці шириною приблизно 40 см. 27 січня 2015 року, побачивши, що бетон на зазорі шириною 40 см нищиться, він звернувся до правління кооперативу з проханням виправити цей брак, інакше неминуче аварійна руйнація. Заходів не прийняли. В перших числах березня 2022 року йому повідомили, що дах його гаражу обвалився в місці зазору шириною 40 см. Обійшлося без потерпілих та без іншої завданої шкоди, бо гараж був пустий, орендатор з початку війни виїхав на Західну Україну, через складну ситуацію він відразу не наполягав перед керівництвом кооперативу на ремонті, але припинив платити за утримання охорони. Останню оплату на півроку вперед він зробив 13 лютого 2022 року. До теперішнього часу по його напівзруйнованому даху продовжують їздити автомобілі членів кооперативі через тимчасові прокладки, у листопаді 2024 року він письмово звернувся до керівництва ГБК «Дизель» щодо проведення ремонту за рахунок кооперативу даху мого гаражу № НОМЕР_1 . Наприкінці 2024 року він отримав листа за підписом голови правління Миколи Щоголева з вих. № 131/11-24 від 29.11.2024 року, де він відмовив в проведенні за рахунок кооперативу ремонту, посилаючись на норми Цивільного кодексу України про те, що саме власник несе всі витрати на ремонт та інше обслуговування свого майна, йому запропоновано вимагати відшкодування шкоди від осіб, які пошкодили дах. З такими твердженнями він категорично не згоден, в даному випадку дах його гаражу є звеном естакади дороги, естакада збудована з порушенням, але була прийнята в експлуатацію з такими порушеннями. Обов`язок кооперативу відновлювати естакаду, відновлювати дорогу, які не належать жодному з членів кооперативу. Відремонтувавши дорогу, кооператив одночасно відремонтує дах мого гаражу. В свою чергу, якщо, він за свій кошт буду ремонтувати дах, то я фактично відремонтую естакаду, що мені не належить, а належить кооперативу. Окремо восени 2024 року він звертався до правління кооперативу з заявою про складання акту про пошкодження, до сьогодні відповіді не отримав. Вважає, що акт не складався. З дня руйнування зазору в даху на початку березня 2022 року до теперішній час він не має можливості користуватися своїм гаражем, не має можливості зберігати автомобіль його доньки, не може здати гараж в оренду. ГБК «Дизель» продовжує відмовлятися за свій рахунок проводити ремонт, з його вини я з вересня 2022 року по теперішній час протягом 29 місяців несе матеріальні збитки, які оцінює в 1 000 ( одну тисячу ) гривень щомісячно, тобто за весь період 29 місяців знаходження гаражу в руйновному стані - двадцять дев`ять тисяч гривень. На даний час їздити транспортом на аварійній дільниці дороги кооперативу в районі пошкодженого даху його гаражу № НОМЕР_1 небезпечно, що потребує негайного припинення на ньому руху. Ним долучена до заяви копія статуту ГБК «Дизель», затвердженого 13 листопада 2016 року на загальних зборах членів кооперативу, на підтвердження законності позовних вимог, де, зокрема, зазначено: П.2.2. Цивільна правоздатність кооперативу виникає з моменту його створення та припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про його припинення. П.2.3 Кооператив набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, що діють відповідно з цим статутом та законом. П.3.1 Основне завдання кооперативу - захист майнових інтересів членів кооперативу в охороні їхнього майна. П.4.1 Засновниками кооперативу є власники гаражів за адресою:61091, м.Харків, вул. Високовольтна, 1 а.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним вище.

У ході судового розгляду представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, просили у їх задоволенні відмовити, надали суду відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що позивач стверджує; що дах належного йому гаражу № НОМЕР_1 , який знаходиться на території гаражно-будівельного кооперативу «Дизель» по АДРЕСА_1 збудовано із порушенням будівельних норм, внаслідок чого відбулися руйнування даху. В цьому, на думку позивача полягає основна причина руйнування елементів конструкції належного позивачу гаражу. Які конкретно норми порушено при будівництв і особливості конструкції гаражів у ГБК «ДИЗЕЛЬ». Проте, у позовній заяві він, на їх думку, перекручує очевидний факт того, що дахи верхніх гаражів як раз і утворюють заїзд до гаражів нижнього рівня. Ніяких «естакад», «доріг» та інших транспортних споруд, які належать ГБК «ДИЗЕЛЬ» не існує та ніколи не існувало. Таке викладення фактів ОСОБА_1 є не чим іншим, як спробою ввести суд в оману. Також, представник відповідача просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків члени гаражного кооперативу - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кожен окремо підтвердили обставини викладені у відзиві, підтвердили, що в ГБК «ДИЗЕЛЬ» постійно проводяться ремонтні роботи.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У ході судового розгляду встановлено та заперечується сторонами у справі, що позивач ОСОБА_1 є членом гаражно-будівельного кооперативу «Дизель», є власником гаражу № НОМЕР_1 в розташованому на території Немишлянського району м.Харкова по вул. Високовольтній, 1-а.

До матеріалів справи долучена копія статуту ГБК «Дизель», затвердженого 13 листопада 2016 року на загальних зборах членів кооперативу.

Згідно п. 6.2.3. Статуту гаражно-будівельного кооперативу «ДИЗЕЛЬ» члени кооперативу зобов`язані дотримуватись державних технічних, протипожежних, санітарних норм на території кооперативу та при користуванні своїм гаражем. Тобто, підтримання в належному технічному стані гаражів являється обов`язком членів кооперативу

Згідно державних будівельних норм «Мости і труби. Вимоги проектування» ДБН В.2.3-22:2009 Естакада - багатопрольотна споруда, що зводиться замість насипу.

Також, позивач повідомляє, що 27 січня 2015 року він звернувся до правління ГБК «Дизель» з проханням провести ремонт належного йому гаражу, за рахунок кооперативу У здійсненні ремонту позивачу по даній справі було відмовлено. Відмова мотивується наступним: гараж № НОМЕР_1 по вул. Високовольтній, 1А, де знаходиться на балансі ГБК «ДИЗЕЛЬ», а натомість знаходиться у володінні та користуванні позивача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаних приписів ЦК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав особи.

Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного (сімейного) права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; перевага балансу інтересів; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, беручи до уваги вище вказане, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів наявності перешкод позивачем з боку відповідача, зважаючи на заперечення відповідача, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити за безпідставністю вимог.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, зокрема не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не надано доказів, що винними діями відповідача позивачу завдано шкоди на вказану ним суму, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та настанням негативних наслідків, та відповідачі надали докази, які спростовують позицію позивача, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Стосовно клопотання представника відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності суд зазначає наступне.

Главою 19 Цивільного Кодексу визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

За змістом статті 256 ЦК України , позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За змістом статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Стаття 267 ЦК України передбачає, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Гаражно-будівельного кооперативу «Дизель» про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування матеріальної шкоди відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 08 вересня 2025 року.

Головуючий-суддя: