ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/336/25
Єдиний унікальний номер справи: 766/5611/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Приходько Л. А.,

суддів: Бездрабко В. О.,

Радченка С. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Департамент патрульної поліції,

відповідач - Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Косінцева Костянтина Вікторовича, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 березня 2025 року у складі головуючого судді Ус О.В., повний текст рішення складений 13 березня 2025 року,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Позивач обґрунтовував пред`явлений позов тим, що 26 вересня 2020 року інспектором 1-го взводу 1-ої роти було винесено постанову ДОП18 № 575044 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першої статті 122 КУпАП, згідно якої ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом не виконав вимоги знаку 5.16ПДР, а саме здійснив рух прямо, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255.00грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 грудня 2021 року, яке набрало законної сили 18 січня 2022 року, його позовні вимоги про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задоволені. Вказаним рішенням встановлено, що постанова ДОП18 № 575044 від 26 вересня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першої статті 122 КУпАП є незаконною.

22 лютого 2022 року він звернувся до Департаменту патрульної поліції із заявою про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Відповіддю УПП в Херсонській області ДПП, отриману позивачем у травні 2022 року у відшкодуванні моральної шкоди відмовлено.

Внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює в 25500.00грн. Моральна шкода полягає в тому, що в період часу з 26 вересня 2020 року по 18 січня 2022 року він вважався особою, яка скоїла адміністративне правопорушення. Протягом шістнадцяти місяців він оскаржував дії працівників поліції, які незаконно притягнули його до адміністративної відповідальності. Крім того, незаконні дії працівників поліції призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, а також до погіршення стану його здоров`я, погіршення відносин з оточуючими людьми.

02 квітня 2021 року відносно ОСОБА_1 було відкрито виконавче провадження №650101041 в рамках якого було арештоване все майно та грошові кошти. Він був позбавлений можливості користуватися належним йому автомобілем, оскільки той був об`явлений у розшук державним виконавцем, через що, будучи особою з інвалідністю другої групи, зазнав складнощів у пересуванні до лікарняних закладів.

Посилаючись на викладене просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 25500 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, а також 15000.00грн. відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 11 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що працівник патрульної поліції під час вчинення усіх дій при розгляді справи про адміністративне правопорушення діяв згідно із законом та в межах своїх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, скасування постанови поліцейського судом за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій поліцейського, який відповідно до 252 КУпАП оцінює докази, що є в його розпорядженні за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Судом не встановлено очевидної протиправності дій посадової особи Департаменту патрульної поліції при складені постанови.

Приймаючи до уваги обставини, встановленні рішенням у справі № 766/3087/21 та висновки з яких суд при розгляді вказаної справи дійшов висновку про скасування постанови від 26 вересня 2020 року - відсутність складу адміністративного правопорушення у діях позивача встановлена судом за результатами оцінки всіх доказів у справі, зокрема не прийняття до уваги відеозапису, наданого патрульною поліцією. Вказане не доводить очевидної протиправності дій працівника патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.

Також суд зазначив, що відсутні підстави для очевидної протиправності чи свавільності дій Департаменту патрульної поліції, пов`язаної зі зверненням постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності до виконання в частині стягнення штрафу, оскільки за частино 2 статті 291 КУпАП постанова набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення. Доказів про наявність 25 березня 2021 року (дата направлення постанови від 26 вересня 2020 року на примусове виконання) в Департаменті патрульної поліції відомостей про сплату штрафу чи оскарження постанови суду не надано.

Оскільки у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.

Адвокат Косінцев К.В., діючи від імені ОСОБА_1 звернувся до Херсонського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Підставами апеляційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 569/1799/16.

При цьому зазначає, що в судом не враховані висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, в якій сформовано правову позицію про те, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди проводиться незалежно від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Вказуючи на те, що відповідачем не спростовані обставини, якими позивач обґрунтовує свій позов, вважає що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволені позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Департаменту патрульної поліції Палієнко Д.Т. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, вказуючи на те, що факт скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу. Посадові особи ДПП діяли в межах своїх повноважень. Позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою посадових осіб ДПП та їх вини.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 25 серпня 2025 року, відповідно до вимог частини 2 статті 369 ЦПК України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 26 вересня 2020 року постановою серії ДПО18 №575044 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 гривень.

Відповідно до зазначеної постанови, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Nissan Leaf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на автодорозі М-14, 56 кілометр Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, не виконав знак 5.16 ПДР України «Напрямок руху по смугам» та дорожньої розмітки 1.18 ПДР України, що вказує дозволені напрями руху по смугах, здійснив рух прямо зі смуги, яка призначена для повороту ліворуч, чим порушив Додаток 1, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 грудня 2021 року у справі № 766/3087/21, яке набрало законної сили, постанова серії ДПО18 №575044 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП скасована.

Скасовуючи постанову суд у справі № 766/3087/21 виходив з того, що відповідачем, Департаментом патрульної поліції, не представлено доказів на підтвердження вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною1 статті 122 КУпАП, вказавши, що факт порушення позивачем Правил дорожнього руху та правомірність винесення оскаржуваної постанови відповідачем не доведено, у постанові про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП відсутнє посилання на докази, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з того, що на виконання вимог законодавства відповідачем не було вжито заходів до повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мали значення для вирішення справи належним чином, суд дійшов висновку про те, що постанова ДПО18 №575044 від 26 вересня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП є незаконною, в зв`язку з чим вона підлягає скасуванню.

ОСОБА_1 звернувся з заявою до Департаменту патрульної служби про відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 25500.00грн завданої внаслідок безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності з підстав визначених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яка була зареєстрована 20 квітня 2022 року за вхідним № К-4799.

Управлінням патрульної поліції в Херсонській області Департаменту патрульної поліції заява ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди залишена без задоволення, про що повідомлено заявника листом від 04 травня 2022 року вих.№2542/41/23-2022.

02 квітня 2021 року державним виконавцем Суворовського РВ ДВС у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пилипчук А.С. відкрито виконавче провадження № 65010141 з примусового виконання постанови серії ДПО18 №575044 від 26 вересня 2020 року, стягнення штрафу в розмірі 510грн.

19 квітня 2021 року Управління патрульної поліції в Миколаївській області ДПП повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для вчинення дій щодо повернення з виконавчої служби постанови про стягнення з нього штрафу, оскільки ухвала Херсонського міського суду Херсонської області про відкриття провадження по справі не містить ідентифікації оскарженого адміністративного матеріалу, а на момент звернення постанови для виконання штраф сплачений не був та відсутні відомості щодо її оскарження.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів що скасування постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за недоведеністю відповідачем факту порушення позивачем Правил дорожнього руху, відбулося через очевидну невідповідність постанови вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення постанови про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

Апеляційний суд не може повною мірою погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (пункт 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Саме на позивача покладено обов`язок довести, якими саме діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади.

З матеріалів справи вбачається, шо рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 грудня 2021 року у справі № 766/3087/21, яке набрало законної сили, скасована постанова серії ДПО18 №575044 від 26 вересня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП. Скасовуючи вказану постанову суд дійшов висновку про її незаконність, у зв`язку із невиконаннями уповноваженою особою підрозділу поліції правил, що забезпечують безпеку руху транспорту вимог законодавства щодо вжиття заходів до повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мали значення для вирішення справи належним чином.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що скасування судом постанови про притягнення до адміністративної відповідальності винесеної поліцейським за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій поліцейського, оскільки зазначеним вище рішенням суду постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП скасована саме як незаконна.

Посилаючись на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали постанову про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що протокол про адміністративне правопорушення та постанова, винесена органом (посадовою особою) за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення мають є різним за своєю суттю.

Так, Велика Палати Верховного Суду досліджуючи питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Застосовним до розглядуваної справи є також висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, про те, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в ДТП. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення та функції патрульних поліцейських під час його складання, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 дійшла таких висновків, що оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.

Разом з тим, за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення, відповідно до частини першої статті 283 КУпАП, виноситься постанова.

Яка, згідно частини другої статті 283 КУпАП повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція, матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 № 1395.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься в разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, частиною першою статті 122 КУпАП, поліцейськими підрозділів Департаменту патрульної поліції, територіальних (відокремлених) підрозділів територіальних органів поліції, поліцейські яких забезпечують безпеку дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах.

Пунктом 2 розділі ІІІ Інструкції визначено, що постанова по справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, частиною першою статті 122 КУпАП виноситься поліцейськими підрозділів Департаменту патрульної поліції, територіальних (відокремлених) підрозділів територіальних органів поліції, поліцейські яких забезпечують безпеку дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІІ Інструкції поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд цієї справи; 2) чи правильно складено протокол (якщо складання протоколу передбачено КУпАП) та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи повідомлено належним чином осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду (якщо справа не розглядається на місці); 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали, які потрібні для вирішення справи; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Пунктами 9, 10 розділу ІІІ Інструкції встановлено, що розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, у відмінність від протоколу про адміністративне правопорушення постанова, винесена уповноваженою особою підрозділу поліції за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення містить остаточні висновки, зроблені на підставі досліджених та оцінених доказів про наявність складу інкримінованого особі правопорушення та породжує правові наслідки для особи, щодо якої складено такий протокол. А скасування такої постанови як незаконної є фактом, який підтверджує протиправність дій поліцейського.

Враховуючи, наведене рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 грудня 2021 року у справі № 766/3087/21, яке є чинним на час розгляду справи, є належним доказом неправомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

А отже доводи ОСОБА_1 щодо незаконності його притягнення 26 вересня 2020 року до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП є доведеними.

Разом з тим, колегія суддів вважає що підстави для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають з огляду на те, що позивач не надав доказів на підтвердження завдання відповідачем йому шкоди та не довів наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Частинами першою, другою статті 23 ЦПК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, яку він визначив у розмірі 25500.00грн, позивач вказав, що в період з 26 вересня 2020 року по 18 січня 2022 року він вважався особою, яка скоїла адміністративне правопорушення. Протягом шістнадцяти місяців він оскаржував дії працівників поліції, які незаконно притягнули його до адміністративної відповідальності. Крім того, незаконні дії працівників поліції призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, а також до погіршення стану його здоров`я, погіршення відносин з оточуючими людьми.

Обов`язок доказування в цивільному процесі встановлений статтею 81 статті ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказуванню підлягає факт завдання особі моральної шкоди, в чому така моральна шкода знайшла вираз, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів що винесення 26 вересня 2020 року уповноваженою особою підрозділу поліції відносно нього постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП мало негативний вплив на нього, чи його негативні емоції досягли рівня страждання або приниження. Також матеріали справи не містять доказів, що незаконні дії працівників поліції призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, а також до погіршення стану його здоров`я та погіршення відносин між ним та оточуючими людьми.

Позивач реалізував своє право на оскарження в судовому порядку постанови уповноваженої особи підрозділу поліції про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Проте саме по собі скасування судом постанови не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди з боку відповідача.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Звернення до виконання постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності до виконання в частині стягнення штрафу, після набрання нею чинності, за відсутності відомостей про сплату штрафу чи оскарження постанови суду вчинення таких дій та вчинення в рамках виконавчого провадження виконавчих дій не свідчить про протиправність чи свавільність дій відповідача.

Крім того, в матеріалах справи також відсутні будь-які докази на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок звернення до виконання постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для відшкодування шкоди є необґрунтованими та спростовуються наведеними у цій постанові мотивами.

Зі змісту частини першої статті 376 ЦПК України вбачається, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною четвертою статті 376 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, рішення суду першої інстанції, необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 369, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Косінцева Костянтина Вікторовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 березня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В. О. Бездрабко

С. В. Радченко