ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Заніздра Андрій Петрович, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2025 року у складі судді Авраменка А.М. по справі №199/10629/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом, пред`явленим до ОСОБА_3 , визначивши третіми особами орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради та орган опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради (а.с.1-10 Том І), в обґрунтування якого зазначила, що вона є бабусею та опікуном малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином відповідача. Відомості про батька дитини записані на підставі ст.135 ч.1 СК України, хоча біологічним батьком дитини був син позивача. З народження вказаної дитини відповідач вихованням та утриманням сина ОСОБА_2 не займалась, вела аморальний спосіб життя, неодноразово притягалась до адміністративної та кримінальної відповідальності. За викладених обставин малолітній ОСОБА_2 з шести місяців залишився без батьківського піклування та був переданий під опіку позивача. У зв`язку із ухиленням відповідача від виконання батьківських обов`язків орган опіки та піклування у 2018 року звернувся до суду із позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, внаслідок чого заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018 року у справі №199/931/18 такий позов було задоволено, однак постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року заочне рішення суд скасовано, у задоволенні позовних відмовлено, постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року постанову апеляційного суду залишено без змін. Судовими рішеннями встановлено відсутність доказів, що відповідач після звільнення з місць позбавлення волі, після тривалої хвороби та лікування (по 01 серпня 2019 року) ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього ОСОБА_2 , жорстоко поводиться з дитиною, є хронічним алкоголіком або наркоманом. Позивач наголошує, що відповідач і після серпня 2019 року продовжує ухилятись від виконання своїх батьківських обов`язків щодо її малолітньої дитини. Зокрема, відповідач до органу опіки та піклування або до суду з питань виховання дитини та/або її повернення матері на виховання та спільне проживання у період з 01 серпня 2019 року по теперішній час не зверталась, участі у навчанні дитини, у забезпеченні наданні їй за необхідності медичної допомоги/лікування не приймає, має заборгованість зі сплати аліментів станом на жовтень 2023 року в розмірі 77793,5 гривень (не здійснила жодного платежу). Малолітній ОСОБА_2 відповідача, як свою біологічну матір, не знає, між ними відсутній емоційний зв`язок та розірвані стосунки, що викликає у дитини негативні емоції по відношенню до відповідача, яка може забрати його від бабусі. За таких обставин, посилаючись на ухилення та продовження ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно її малолітньої дитини щодо виховання та забезпечення, здобуття ним повної загальної середньої освіти, матеріального утримання, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_2 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовлено (а.с. 74-79 Том ІІ).

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем обставин та об`єктивних підстав для вжиття такої крайньої міри як позбавлення батьківських прав відповідача відносної її малолітньої дитини. З огляду на вік дитини та усталені правові висновки щодо ставлення, значення та об`єктивності думки дитини, враховуючи відсутність у справі доказів протиправної поведінки відповідача відносно дитини, відсутність повідомлених самою дитиною негативних вчинків відповідача по відношенню до нього, окрім як втраченого емоційного зв`язку між відповідачем та сином, що за своєю правовою суттю є крайнім заходом для позбавлення батьківських прав, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, на даний час поведінка відповідача свідчить, що така зміна не тільки можлива, а вона фактично відбувається. Такі обставини виключають можливість та необхідність у позбавленні батьківських прав відповідача, яка намагається встановити контакт із дитиною, примати участь у процесі її виховання, будучи позитивно охарактеризованою за місцем роботи.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 через свого представника адвоката Занізду А.П. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, не надано належної правової оцінки доказам сторони позивача, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував того факту, що дитина з шестимісячного віку знаходиться у позивача на повному її утриманні та виховується виключно позивачем, що склало сталі між ними стосунки. Відповідач ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та не забезпечує його здобуття ним освіти понад десять років, що, на думку скаржника, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав за положеннями п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України. Також суд першої інстанції не надав належної уваги тому факту, що відповідач, будучи неодноразово судимою за ст. 15,185 КК України, в той час коли її сину було лише чотири місяці, залишила його з цих підстав, і лише при розгляді кримінальної справи судом у 2014 році, суд своєю окремою ухвалою в рамках кримінальної справи порушив питання про необхідність влаштування дитини ОСОБА_2 або встановлення над ним опіки. За цих підстав було ухвалено виконкомом Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради рішення від 15 травня 2015 року про надання дитині статусу, позбавленої батьківського піклування та призначено позивача опікуном на дитиною, визначено місце проживання дитини разом із опікуном за її адресою проживання. Після звільнення у 2017 році ОСОБА_3 не порушувала питання про повернення їй дитини, жодної участі у його вихованні та утриманні не приймала, жодного інтересу до дитини не виявляла.

Також зазначила, що відповідач після спливу семи років оскаржила рішення суду, яким вона вперше була позбавлена батьківських прав відносно її сина, якого вона залишила. Після звільнення з місць позбавлення волі відповідач жодного платежу щодо сплат аліментів не здійснила. У цій справі рішення ухвалено не в інтересах дитини, адже таке рішення не укріплює зв`язок між відповідачем та дитиною, а лише анулює юридичний зв`язок між позивачем та дитиною. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що дитина ніколи з матір`ю не проживала та відповідач для дитини є малознайомою людиною.

Ці фактичні обставини підтверджуються, на думку скаржника, письмовими доказами у справі, яким суд першої інстанції не надав належної оцінки, ухваливши рішення з порушенням як матеріального, так і процесуального права, що є підставою для його скасування /а.с. 82-101 Том ІІ/.

У квітні 2025 року ОСОБА_3 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, через свого представника адвоката Мажара Н.І. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що відповідач почала вчиняти активні дії з виконання своїх обов`язків відносно сина та налагоджувати відносини з ним вже після перегляду справи №199/931/18, що свідчить про явний інтерес її до цієї дитини та дійсний намір змінити ситуацію, що склалась, виправити своє ставлення до дитини, встановити емоційний зв`язок з нею.

Як зазначає відповідач, 24 березня 2025 року, розглянувши подання управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про припинення опіки та втрату статусу дитиною, позбавленої батьківського піклування, адміністрація дійшла висновку про припинення опіки на дитиною, позбавленою батьківського піклування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з передачею дитини на вихованні матері; рішення про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування визнати таким, що втратило чинність; рішення про встановлення опіки над дитиною ОСОБА_2 визнано таким, що втратило чинність.

27 березня 2025 року відповідач звернулась до позивача з листом, в якому повідомила про зміну в графіку її роботи та врегулюванні графіку побачення з дитиною.

За наведених обставин відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.116-118 Том ІІ).

Треті особи у справі своїм правом, передбаченим т. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавали, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , вважав недоведеним позивачем факту безумовного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, вважав встановленою відсутність правових підстав для вжиття крайнього заходу, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, та вважав встановленою поведінку відповідача, яка свідчить, що така зміна не тільки можлива, а вона фактично відбувається.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 , матір`ю якого є відповідач, а відомості про батька дитини записані на підставі ст.135 ч.1 СК України, що підтверджується копією свідоцтва про народження, копією рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпропетровську ради №111/2 від 15 травня 2015 року.

Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпропетровську ради №111/2 від 15 травня 2015 року у зв`язку із відбуванням відповідачем покарання у виді позбавлення волі малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Позивача органом опіки та піклування призначено опікуном над малолітнім ОСОБА_2 та його житлом визначено місце проживання дитини разом з опікуном за адресою АДРЕСА_1 .

За характеристикою від 13 грудня 2017 року №170/1, наданою комунальним закладом освіти «Навчально-виховний комплекс №122 «загальноосвітній навчальний заклад - дошкільний навчальний заклад» Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 , перебуває під опікою баби ОСОБА_1 , 1953 року народження. Заклад (садок) відвідує з 01 вересня 2016 року. Дитина завжди чиста та охайна, взаємовідносини з дітьми в групі добрі, із задоволенням грає з однолітками. Під час занять активний, допомагає дорослим та дітям при виконанні різних доручень. Вихованням дитини займається тільки баба ОСОБА_1 , приводить та забирає із садка завжди вчасно, багато часу приділяє розвитку хлопчика. Мати ОСОБА_3 участі у вихованні сина не приймає ні особисто, ні письмово не цікавилася рівнем розвитку дитини, не приймає участі у сплаті коштів на утримання сина у дитячому садку, не приймала участі у супроводженні сина в урочистих та святкових заходах у дитячому садочку.

Відповідно до листа-відповіді комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» №4/345 від 14 грудня 2017 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 , дитина перебуває під опікою баби ОСОБА_1 .. Виклики та звернення за медичною допомогою з приводу захворювань та проходження профілактичних оглядів здійснювались виключно бабою, всі рекомендації лікаря завжди виконуються вчасно. До дільничного лікаря мати з дитиною не зверталася жодного разу, здоров`ям дитини не цікавилась.

У листі-відповіді Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради №3/5-1042 від 09 листопада 2017 року зазначено, що фахівці центру неодноразово відвідували ОСОБА_3 , яка мешкає у квартирі АДРЕСА_2 . Але двері мешканці квартири не відчиняють, ОСОБА_3 ігнорує запрошення спеціалістів, до центру не з`являється. Таким чином, провести відповідну роботу з матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є можливим.

ОСОБА_3 була засуджена за вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, останній раз вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2015 року, який набрав законної сили 16 лютого 2015 року, до 2 років 6 місяців позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України (справа №199/10832/14).

ОСОБА_3 не була засуджена за вчинення умисного злочину проти дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_3 відбувала покарання у місцях позбавлення волі, останній раз з 06 листопада 2015 року по 01 серпня 2017 року.

З 11 травня 2018 року по 08 червня 2018 року відповідач знаходилась на стаціонарному лікуванні у комунальному закладі «Міська клінічна лікарня №4 Дніпровської міської ради» внаслідок важкого травмування лівого стегна, де 17 травня 2018 року їй була проведена операція. Після оперативного втручання ОСОБА_3 знаходилась на довготривалому курсі реабілітації в стаціонарному режимі, домашньому лікуванні, постійно потребувала сторонньої допомоги.

З 01 липня 2018 року по 01 серпня 2019 року ОСОБА_3 проходила курс реабілітації у реабілітаційному центрі «Альфа Міст».

Згідно з довідкою МСЕК від 29 грудня 2019 року ОСОБА_3 встановлено третю групу інвалідності.

Відповідно до довідки Дніпропетровської філії ТОВ «Експансія» ОСОБА_3 працевлаштована, працює в Дніпропетровській філії ТОВ «Експансія» на посаді касира торговельного залу, відділ каса, магазин № НОМЕР_1 (м. Дніпро, вул. Малиновського, 2) з 20 листопада 2020 року.

Медичною довідкою про проходження попереднього та періодичного психіатричних оглядів серія ААА №177912 від 17 жовтня 2022 року визначено, що у ОСОБА_3 психіатричних протипоказань до виконання роботи касира не виявлено.

Сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду серії ААА №186777 від 17 жовтня 2022 року підтверджено, що у ОСОБА_3 наркологічних протипоказань до виконання роботи касира не виявлено.

ОСОБА_3 має неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та двох повнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

За актом обстеження умов проживання у квартирі АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_3 , складеного органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 31 жовтня 2022 року, вбачається, що умови проживання незадовільні, в квартирі брудно, присутній неприємний запах, по квартирі бігають таргани, санітарно-гігієнічні умови не відповідають нормам. Для дитини відсутнє місце для сну та відпочинку.

Наведені у сімнадцяти абзацах вище фактичні обставини встановлені постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у справі №199/931/18 та постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року у справі №199/931/18, які набрали законної сили, а отже у відповідності до ст.82 ч.4 ЦПК України є преюдиційно встановленими та не підлягають доказуванню.

Також судом першої інстанції встановлено, що питання позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже було предметом судового розгляду у цивільній справі №199/931/18 за позовом органу опіки та піклування в особі виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради в інтересах дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи - Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та про накладення заборони на відчуження житла. За наслідками розгляду такої цивільної справи судом першої інстанції 18 червня 2018 року було ухвалено заочне рішення про задоволення позову, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року було скасовано, а у задоволенні позову відмовлено. Вказана постанова суду апеляційної інстанції постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року була залишено без змін.

При цьому зі змісту вищевказаних постанов судів апеляційної та касаційної інстанції встановлено, що підставою для відмови у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав стало те, що в матеріалах справи відсутні належні докази винної поведінки відповідача, як матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, які б свідчили про її умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків стосовно сина ОСОБА_2 , тобто підтверджували необхідність позбавлення відповідача батьківських прав згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України. ОСОБА_3 не була засуджена за вчинення умисного злочину проти дитини - сина ОСОБА_2 .. Відповідач працевлаштована, має у власності квартиру, де зареєстрована та проживає, на обліку у лікаря-нарколога, психіатра не перебуває. У справі відсутні докази, що відповідач після звільнення з місць позбавлення волі (тобто з 01 серпня 2017 року), після її тривалої хвороби та лікування (тобто з 01 серпня 2019 року), ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини (сина), жорстоко поводяться з дитиною, є хронічним алкоголіком або наркоманом.

Відтак, судами апеляційної та касаційної інстанцій в рамках справи №199/931/18 вже надано оцінку поведінки відповідача щодо виконання батьківських обов`язків відносно малолітнього ОСОБА_2 за період до 01 серпня 2019 року (а враховуючи медичні довідки, сертифікат від 17 жовтня 2022 року та акт обстеження умов проживання відповідача від 31 жовтня 2022 року, то і станом на кінець жовтня 2022 року), а саме оцінено поведінку відповідача, враховуючи характеристику її особистості та життєві обставини, як таку, що не містить ознак свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо вказаної дитини.

Разом з тим, стороною позивача в рамках розгляду вже даної цивільної справи не подано суду нових доказів, які б спростовували правильність вищевказаних висновків судів апеляційної та касаційної інстанції за період часу, що було досліджено в рамках розгляду цивільної справи №199/931/18. Відтак, сторона позивача у своєму позові зосередилась на періоді часу з 01 серпня 2019 року, стверджуючи, що поведінка відповідача та її ставлення до виконання батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_2 на краще не змінилась дотепер.

Так, зі змісту характеристик КЗО «НВК №122» «загальноосвітній навчальний заклад-дошкільний навчальний заклад» Дніпровської міської ради від 2020 року, від 29 серпня 2023 року, від 30 травня 2024 року судом першої інстанції встановлено, що малолітній ОСОБА_2 навчається у НВК №122 з 01 вересня 2020 року, де характеризується виключно позитивно, його виховує тільки позивач, вдома створено всі необхідні житлово-побутові умови для нормального розвитку дитини, позивач відповідально ставиться до навчання дитини, виявляє зацікавленість успіхами дитини, має постійний зв`язок із класним керівником та вчителями школи, з приводу навчання та виховання ОСОБА_2 , завжди відвідує батьківські збори та індивідуальні зустрічі. За весь час навчання рідна матір хлопчика не з`являлася у школі, не цікавилась успіхами сина, не було також і телефонного спілкування із матір`ю дитини.

Зі змісту листів КНП «ДЦПМСД №10» ДМР від 15 листопада 2023 року, від 21 травня 2024 року малолітній ОСОБА_2 мешкає за адресою АДРЕСА_1 , спостерігається з 22 серпня 2018 року згідно укладених декларацій в амбулаторії ЗПСМ №3. Разом з дитиною мешкаю позивач, яка за інформацією сімейного лікаря регулярно звертається до амбулаторії з приводу захворювань чи профілактичних оглядів дитини, в повному обсязі виконує всі призначення лікаря. На диспансерному обліку (з приводу хронічних захворювань) не перебуває, вакцинації дитині проводяться згідно з календарем щеплень. Інформація щодо звернень матері з дитиною протягом останніх років за медичною допомогою до лікарів в медичній документації амбулаторії ЗПСМ №3 відсутня.

Відповідно до листа управління-служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 21 листопада 2023 року №02/4185 відповідач до управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради з питань виховання дитини та/або її повернення матері на виховання та спільне проживання у період з 01 серпня 2019 року і по дату складення листа не зверталась.

Станом на квітень 2024 року у відповідача за виконавчим провадження 55853313 наявна заборгованість зі сплати аліментів на користь позивача на утримання малолітнього ОСОБА_2 в загальному розмірі 87018,5 грн, що підтверджується копіями відповідних розрахунків державного виконавця.

За заявою позивача від 31 травня 2024 року ПД ВП №1 ДРУПГУНП в Дніпропетровській області 18 червня 2024 року було розпочато кримінальне провадження №0000332 за ст.164 ч.1 КК України за фактом несплати аліментів відповідачем на утримання малолітнього ОСОБА_2 .. Викладене підтверджується копією заяви, копією витягу з ЄРДР. Однак, відомості про перебування даного кримінального провадження на стадії судового розгляду та ухвалення обвинувального вироку відносно відповідача відсутні.

Як слідує зі змісту довідок КЗ «Дніпропетровській центр соціально-психологічної допомоги» ДОР від 11 листопада 2022 року №54 та від 13 листопада 2023 року №75, позивач ставиться до малолітнього ОСОБА_2 з почуттям любові та турботи, зацікавлена в розвитку дитини, символізує безпеку та захист для нього, є домінуючою особою в житті дитини, він ідентифікує себе з нею та має тісний емоційний контакт, хоче проживати з позивачем. З матір`ю (відповідачем) у малолітнього ОСОБА_2 відсутній емоційний зв`язок, він боїться, що мати може забрати його від позивача. Задля захисту психологічного здоров`я малолітнього ОСОБА_2 неможливе його примушування до проживання разом із відповідачем. Рекомендовано: дитина повинна постійно перебувати в режимі емоційної стабільності, в безпечному середовищі, спілкування з батьками не повинно набувати рис психотравмуючих подій, виховний процесу повинен сприяти емоційному, когнітивному, особистому розвитку дитини та допомагати набувати користі навички для подолання труднощів у подальшому дорослому житті, оскільки на даний час між відповідачем та дитиною існують розірвані стосунки, поява матері в житті дитини, примус до спілкування та сумісного проживання з нею може призвести до негативних наслідків для психологічного здоров`я дитини.

При з`ясуванні в судовому засіданні в порядку ст.171 СК України думки малолітнього ОСОБА_2 , якому виповнилось десять років, останній повідомив, що бачить байдужість матері до нього, не бажає спілкуватись із нею, не спілкується із нею, відповідача бачив останній раз три місяці тому. Разом з тим, малолітній не повідомив суду про наявність жодних негативних, протиправних вчинків щодо нього з боку матері, окрім байдужості, підтвердив, що відповідач приходила спілкуватись із позивачем з приводу нього, приносила подарунки. Малолітній ОСОБА_2 висловив позицію, що хоче, аби матір не була присутня у його житті, не заперечував проти позбавлення її батьківських прав щодо нього.

Згідно копій актів обстеження умов проживання від 16 лютого 2024 року, від 18 серпня 2024 року органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради було проведено обстеження умов проживання відповідача за адресою АДРЕСА_3 , за наслідками чого з`ясовано, що у трикімнатній кватирі мешкають матір відповідача (бабуся малолітнього ОСОБА_2 ) та друга дитини відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В квартирі є електро-, газо-, водопостачання, таргани, меблі тривалого вжитку. Відповідач готова виділити дитині ОСОБА_2 кімнату для проживання, проте кімната потребує ретельного прибирання.

В той же час, в ході розгляду справи встановлено, що 01 червня 2022 року відповідач на ім`я позивача в якості матеріальної допомоги своїй малолітній дитині ОСОБА_2 за допомогою переказала кошти в розмірі 1300 грн, що підтверджується копіями квитанцій.

17 листопада 2022 року відповідач склала та направила позивачу листа-пропозицію, в якому висловила бажання проживати разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_2 , виконуючи всі свої батьківські обв`язки щодо нього. Зазначила, що через тривале проживання позивача з малолітнім ОСОБА_2 між ними виник тісний емоційний зв`язок, а тому, щоб не травмувати дитину, відповідач просила сприяти їй у поступовій зміні відношення сина до відповідача на краще, для чого пропонувала разом звернутись до психолога, якій підготує сторін та малолітнього ОСОБА_2 до появи у його житті матері, також пропонувала узгодити зустрічі дитини з відповідачем у присутності психолога та без нього. Відповідач зобов`язалась після переїзду дитини на проживання до неї не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною. Дані обставини підтверджуються копією листа-пропозиції з копією поштового чеку.

Зі змісту копії наданої стороною відповідача переписки сторін у месенджері судом встановлено, що відповідач переписувалась зі позивачем протягом листопада 2022 року - січня 2023 року з приводу можливості телефонної розмови відповідача із малолітнім сином ОСОБА_2 , їх зустрічі, поздоровлення сина зі святами, передання подарунків відповідачем сину. Однак, ані зустріч, ані телефонна розмова відповідач із сином з різних причин (не з вини відповідача), висловлених позивачем, не відбулись, подарунки дитина отримала.

03 січня 2023 року відповідач звернулась із заявою до ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу перешкоджання їй бачитись з малолітнім сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією листа вказаного територіального органу Національної поліції.

Наприкінці грудня 2023 року відповідач звернулась до Дніпровського міського центру соціальних служб Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради з метою надання їй соціальних послуг для вирішення питання щодо визначення днів побачень з сином ОСОБА_2 , який перебуває під опікою позивача. Фахівці Центру здійснили вихід за місцем проживання відповідача з метою оцінки спроможності матері виконувати батьківські обов`язки та створення належних умов для проживання дитини. Прийнято рішення про надання відповідачу соціальної послуги профілактики з 02 лютого 2024 року. В межах надання послуги відповідачу надається психологічна підтримка з метою вдосконалення навичок спілкування з малолітнім сином. Відповідач співпрацює з фахівцями Центру, дотримується рекомендацій психолога. За період надання соціальної послуги відповідач відвідала п`ять консультацій (станом на 28 лютого 2024 року). Викладене підтверджується копією листа Центру від 28 лютого 2024 року №4/01-24-680.

03 січня 2024 року відповідач звернулась до адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради із заявою, за наслідками розгляду якої комісією з питань захисту прав дитини амур-Нижньодніпровського району було прийнято рішення визначити способі участі відповідача у вихованні малолітнього сина ОСОБА_2 наступним чином: один раз на два тижні у вихідні дні, починаючи з суботи 18 лютого 2024 року. Час зустрічі 18 лютого 2024 року об 11 годині 00 хвилин. Дані обставини підтверджуються копією листа адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 26 лютого 2024 року №І-1/0-1/09-24.

Згідно копії довідки ФОП ОСОБА_7 від 01 січня 2024 року, а також копії характеристики від 01 січня 2024 року відповідач працює в магазині «Будівельні матеріали» на посаді продавця непродовольчих товарів, посадовий оклад становить 6700 грн на місяць, а заробітна плата за шість місяців (квітень-грудень 2023 року) склала 56950 грн. За вказаним місцем роботи відповідач характеризується виключно позитивно.

Відповідно до копій сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від 17 жовтня 2024 року, копії медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричного оглядів від 17 жовтня 2024 року відповідача відсутні наркологічні та психіатричні протипоказання.

Згідно копії листа адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 29 липня 2024 року №6/5-45 діти відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на обліку дітей, які опинились в складних життєвих обставинах, управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради не перебувають.

30 травня 2024 року відповідач звернулась до адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради із заявою, в якій послалась на чинення їй позивачем перешкод у спілкуванні із малолітнім сином ОСОБА_2 , які полягають, в тому числі, і в тому, що позивач з різних причин відмовляє відповідачу у проведенні особистих зустрічей з дитиною, у передачі відповідачем особисто подарунків дитині тощо. Зазначила відповідач і те, що всі питання виховання малолітнього сина ОСОБА_2 позивач вирішує повністю самостійно, без участі та підтримки відповідача, що не дозволяє останній виконувати її батьківські обов`язки. Відповідач зазначила, що не влаштовувала жодних сварок з позивачем з наведеного приводу, оскільки не бажає травмувати дитину. На підставі викладеного відповідач просила орган опіки та піклування змінити спосіб її участі у вихованні малолітнього ОСОБА_2 , збільшивши кількість та тривалість зустрічей відповідача з сином ОСОБА_2 та без присутності позивача. У відповідь на таку заяву зазначеним органом опіки та піклування своїм листом від 21 червня 2024 року було спрямовано відповідача до іншого органу опіки та піклування - за місцем фактичного проживання дитини. Дані обставини підтверджуються копіями загаданої згаданих заяви та листа.

23 липня 2024 року відповідач із аналогічною наведеній абзацом вище заявою звернулась до органу опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. У такій своїй заяві відповідач просила скасувати рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради від 15 травня 2015 року №112/3, яким призначено позивача опікуном малолітнього ОСОБА_2 , здійснити обстеження умов проживання відповідача, передати малолітнього сина ОСОБА_2 на виховання відповідача. Дані обставини підтверджуються копією відповідної заяви.

Судом першої інстанції в ході розгляду справи також встановлено, що відповідач протягом липня-вересня 2024 року сплатила аліментні платежі на загальну суму 3600 грн (три платежі по 1200 грн) на утримання свого малолітнього сина ОСОБА_2 , що підтверджується копіями квитанцій.

Органом опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради 15 серпня 2024 року складено висновок на виконання вимог ст.19 СК України щодо розв`язання спору сторін, в якому зазначений орган опіки та піклування зазначив про прийняття комісією одноголосного рішення про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_2 .. Висновок мотивований, окрім іншого, тим, що наразі відсутні переконливі доводи та докази того, що відповідач свідомо, систематично та постійно нехтує батьківськими обов`язками, не проявляє інтересу до малолітнього ОСОБА_2 .. Відсутні і докази та підстав вважати, що відповідач становить реальну загрозу для цієї дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Поведінка відповідач навпаки свідчить про її бажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, її спроможність та волевиявлення виконувати свої материнські обов`язки. Факт заперечення відповідача проти позову також свідчить про інтерес до дитини. Позивачем не доведено обставин, які б в свідчили, що відповідач не бажає спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно та свідомо самоусунулась від виконання свої батьківських обов`язків з виховання дитини. Висновок органу опіки та піклування наявний в матеріалах справи.

Колегія суддів зазначає, що, з`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, досить повно з`ясував фактичні обставини справи, які узгоджуються з наданими сторонами письмовими доказами.

Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

У пункту 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року звернуто увагу на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п.16 постанови).

Колегія суддів наголошує, що підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально та приймають участь у вихованні не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів, розглядаючи доводи скаржника щодо обставин, за яких відповідач залишила дитину, наголошує на тому, що вказані обставини були досліджені при розгляді цивільної справи №199/931/18, а в даній справі судом першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, було враховано ці обставини та визнано їх преюдиційними. Крім того, суд першої інстанції правомірно зазначив, що у цій справі, що переглядається, стороною позивача не подано нових доказів, які б спростовували правильність відмови у позбавленні батьківських прав відповідача, встановленої судами апеляційної та касаційної інстанцій у цивільній справі №199/931/18.

Також колегія суддів наголошує, що доводи скаржника про те, що після звільнення відповідач не вживала жодних заходів щодо повернення дитини, не брала участі у її вихованні та утриманні та взагалі долею дитини не цікавилась, колегія суддів до уваги не приймає, адже такі аргументи скаржника були розглянуті судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач ще до подачі позивачем даного другого позову до суду, після апеляційного перегляду цивільної справи №199/931/18 почала вчиняти активні дії як з виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього ОСОБА_2 , так і налагодження/відновлення/покращення відносин з дитиною, що безумовно свідчить як про інтерес відповідача до цієї дитини, так і про наявність у відповідача дійсного наміру змінити ситуацію, що склалась, виправити своє ставлення до дитини, встановити емоційний зв`язок з дитиною, виконувати весь спектр батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_2 .. Зокрема, у червні 2022 року відповідач здійснила переказ коштів на рахунок позивача на утримання сина ОСОБА_2 , у листопаді 2022 року звернулась до позивача із пропозицією щодо сприяння влаштування зустрічей з дитиною, в тому числі в присутності психолога, листувалась з позивачем протягом листопада 2022 року - січня 2023 року з приводу узгодження зустрічей з дитиною та передання сину подарунків на свята, при виникненні конфлікту/непорозумінь з позивачем з приводу участі у вихованні своєї дитини позивач у січні 2023 року зверталась до поліції щодо створення їй перешкод у спілкуванні з сином, в грудні 2023 року відповідач звернулась до Дніпровського міського центру соціальних служб Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради з метою надання їй соціальних послуг для вирішення питання щодо визначення днів побачень з сином ОСОБА_2 , отримавши відповідні консультації, психологічну підтримку та супровід, виконуючи рекомендації психолога.

У січні 2024 року відповідача звернулась до адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, за наслідками чого їй встановлено графік участі у спілкуванні з сином, який відповідач намагається виконувати. У травні та липні 2024 року відповідач зверталась до органів опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради та Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради із заявами, в яких просила сприяти їй у зустрічах з дитиною, налагоджені зв`язку з сином, усуненні перешкод з боку позивача у побаченнях з дитиною, збільшенні графіку побачень з дитиною, а в кінцевому рахунку і переданні дитини на виховання відповідачу. Протягом липня-вересня 2024 року відповідач намагалась погасити заборгованість за аліментами, здійснюючи відповідні платежі. При цьому сама відповідач має офіційне місце працевлаштування, де характеризується позитивно, не перебуває під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, будь-яких обставин, які б свідчили, що відповідач вчиняла протиправні дії щодо малолітнього сина ОСОБА_2 та/або становить загрозу для його життя, здоров`я та добробуту матеріали справи не містять.

Відтак, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що поведінка відповідача та ставлення до малолітнього сина ОСОБА_2 після скасування заочного рішення у справі №199/931/18 про позбавлення її батьківських прав, безсумнівно, покращились, є свідченням інтересу до дитини та своєї ролі матері у його житті, що не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав і спростовує твердження сторони позивача про те, що судовий розгляд справи №199/931/18 не мав стимулюючого результату для відповідача не змінив її ставлення до дитини та виконання батьківських обов`язків, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Також колегія суддів вважає, що доводи скаржник щодо наявності у відповідача заборгованості по аліментам та відсутність її погашення не можна прийняти до уваги, оскільки значна частина такого боргу виникла до серпня 2019 року, а наразі відповідач працевлаштована та з огляду на рівень свого доходу намагається сплачувати такий борг, що скаржником не спростовано при розгляді її апеляційної скарги. Також не спростований правомірний висновок суду першої інстанції і щодо існування конфліктних відносин з приводу участі відповідача у вихованні малолітнього сина ОСОБА_2 , що значною мірою негативно впливає на можливість відповідача брати повноцінну участь у вихованні дитини, враховуючи, що дитина проживає разом із позивачем.

При цьому колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між позивачем та відповідачем не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами дорослих.

У даній справі колегією суддів не встановлено те, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно її сина відповідає інтересам останнього, оскільки обставини свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження.

Навпаки, за зверненнями ОСОБА_3 були розглянуті адміністрацією Амур-Нижньодніпровського району ДМР питання щодо захисту прав дитини та прийнято розпорядження голови адміністрації від 24 березня 2025 року №110-р Про припинення опіки та втрату статусу дитиною, позбавленою батьківського піклування, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із передачею дитини на вихованні матері.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків вже після 2019 року, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

З огляду на зазначене, висновки суду першої інстанції про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_2 , з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованими та такими, що відповідають діючому законодавству України та правовим висновкам Верховного Суду зробленим у відповідних категоріях справ.

Верховний Суд у своїй постанові від 29 вересня 2021 року по справі № 459/3411/17 висловився про те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції не встановлено грубого порушення ОСОБА_3 зазначених вище умов, досліджено докази, подані позивачем та надано їм належну правову оцінку, а думку дитини, допитана в судовому засіданні судом першої інстанції, не може бути єдиною підставою для позбавлення відповідача, яка є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , її батьківських прав.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Заніздра Андрій Петрович залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 27 серпня 2025 року.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна