Справа № 365/387/25
Номер провадження: 2/365/287/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 вересня 2025 року селище Згурівка

Згурівський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Хижного Р.В.

за участю

секретаря судового засідання Середи Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду № 1 в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільним майном (житловим будинком),-

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачки.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільним майном (житловим будинком). Позовні вимоги обгрунтовує тим, що рішенням Згурівського районного суду Київської області від 05.11.2015 року (справа № 365/205/14-ц) за позивачем визнано право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності на частину вказаного житлового будинку зареєстроване за позивачем 22.02.2022 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060. Інша будинку належить на праві спільної часткової власності відповідачці ОСОБА_2 . Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 11.01.2024 року у справі № 365/388/23 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування вказаним житловим будинком та вселення до житлового будинку задоволено повністю. В рішенні Згурівського районного суду Київської області від 07.02.2018 року по справі № 365/325/16-ц зазначено, що поділ з виділом співвласникам по 1/2 частині житлового будинку з метою влаштування двох окремих квартир для ізольованого користування та заселення однією сім`єю у відповідності до ідеальних часток співвласників не вбачається можливим. Позивач постійно перебуває у конфліктах з відповідачкою щодо визначення порядку користування приміщеннями у вказаному житловому будинку, а саме житловими кімнатами за № 1-4 площею 19,0 кв.м та № 1-3 площею 18,0 кв.м. На даний час в житловому будинку фактично проживає відповідачка та одноособово користується ним та господарськими будівлями та спорудами. Будь-які домовленості з відповідачем щодо користування житловим будинком з відповідачкою відсутні. Відповідачка порушує права позивача та перешкоджає проживанню в належному їм на праві спільної часткової власності житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, а тому позивач просить суд встановити порядок користування приміщеннями у спільному майні житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у користування позивачу кімнату № 1-3 площею 18,0 кв.м, залишивши у спільному користування співвласників будинку наступні приміщення: кухню № 1-1 площею 14,5 кв.м; кладову № 1-2 площею 5,4 кв.м; № 1-1 площею 14,5 кв.м; санвузол № 1-5 площею 6,8 кв.м, всього у спільному користуванні приміщення загальною площею 26,7 кв.м, та залишивши у спільному користуванні господарські будівлі та споруди, а саме: Б-сарай, Г-вбиральня, Д-сарай, № 5 водопровід, № 6 огорожа, № 7 ворота з хвірткою. Судові витрати просив покласти на відповідачку.

Відповідачкою ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому невизнання позову обґрунтовується тим, що рішенням Згурівського районного суду Київської області від 11.01.2024 року у справі № 365/388/23 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні вказаним житловим будинком та вселення до житлового будинку задоволено повністю. Позивач ОСОБА_1 змінив замки в будинку та йому ніхто не заважає заходити до будинку. Позивач виготовив технічний паспорт на спірний житловий будинок, де йому належить частина, але туди включені споруди, які є об єктами самочинного будівництва. Інформація до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за позивачем внесена помилково, тобто фактично частка житлового будинку, що належить ОСОБА_1 не зареєстрована, а право власності набувається з моменту його державної реєстрації. 12.10.2020 року Згурівським районним судом Київської області у справі № 365/184/20 винесено ухвалу про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим будинком у звязку із відмовою позивача від позову. Повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет з тих самих підстав не допускається.

Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, учасникам встановлено строки для подачі заяв по суті.

Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 11 червня 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. За клопотання відповідачки витребувано докази.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце його проведення були належним чином повідомлені.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у заяві поданій до суду просив проводити розгляд справи у його відсутність,позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у заяві поданій до суду просила проводити розгляд справи у її відсутність,позовні вимоги не визнає.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що рішенням Згурівського районного суду Київської області від 05.11.2015 року (справа № 365/205/14-ц) за позивачем визнано право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 12-14 копія рішення суду).

Право спільної часткової власності позивача на частку спірного житлового будинку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.02.2022, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060. Об`єк житлової нерухомості складається з житлового будинку, рік побудови 1952, під літерою А-1 з господарськими будівлями та спорудами: прибудова (реконструкція 2015) під літерою «а2», погріб під літерою «під а2», прибудова під літерою «а3», сарай під літерою «Б», вбиральня під літерою «Г», сарай під літерою «Д», водопровід № 5, огорожа № 6, ворота з хвірткою № 7. Дозвільні документи на право виконання будівельних робіт на прибудову літ. «а3» (приміщення 1-5 площею 6,8 кв.м), сарай літ. «Д» (2017 рік побудови) в КП КОР «Київське обласне БТІ» замовником не передавались (а.с. 56-57 витяг з Державного реєстру).

Іншим співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , з часткою 1/2, є відповідачка ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9 витяг з Реєстру територіальної громади).

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 11.01.2024 року у справі № 365/388/23 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні вказаним житловим будинком та вселення до житлового будинку задоволено повністю та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні його власністю, а саме частиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21-25 копія рішення).

В рішенні Згурівського районного суду Київської області від 07.02.2018 року по справі № 365/325/16-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ житлового будинку в натурі між співвласниками відмовлено повністю. У рішенні констатовано, що поділ з виділом співвласникам по 1/2 частині житлового будинку з метою влаштування двох окремих квартир для ізольованого користування та заселення однією сім`єю у відповідності до ідеальних часток співвласників не вбачається можливим (а.с. 26-27 копія рішення).

12.10.2020 року Згурівським районним судом Київської області у справі № 365/184/20 винесено ухвалу про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим будинком у звязку із відмовою позивача від позову (а.с. 39 -40 копія рішення).

Мотиви суду.

Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, враховуючи позиції сторін, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України).

Згідно статі 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позов про усунення порушень прав володіння та користування майном підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України).

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України).

За змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18) зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15 зазначено, що необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Як роз`яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У даній справі позивач просить встановити порядок користування житловим будинком виділивши йому в користування, зокрема, житлову кімнату № 1-3 площею 18,0 кв.м. Решта приміщень у будинку та господарські будівлі та спорудами позивач просить залишити у спільному користуванні співвласників.

Посилання відповідачки на відсутність реєстрації права власності на частину спірного житлового будинку за відповідачем не відповідає дійсності та спростовується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Самочинне будівництво, про наявність якого зазначає відповідачка, лише свідчить про порушення права власності позивача на його частку житлового будинку та господарських споруд, які не є самочинно збудованими.

Поряд із цим, суд вважає що вимоги позивача в частині виділення йому в користування саме цієї кімнати призведе до дисбалансу інтересів іншого співвласника та не забезпечить рівні умови здійснення ними своїх прав. З технічного паспорту вбачається, що спірний будинок має дві житлові кімнати - житлову кімнату № 1-3 площею 18,0 кв.м та житлову кімнату № 1-4 площею 19,0 кв.м. Кімната № 1-4 має вихід лише до кімнати № 1-3, окремого виходу до приміщень кухні, санвузла чи комори вона не має. Прохід до вказаних приміщень можливий виключно через кімнату № 1-3, яка є прохідною та яку просить виділити собі в користування позивач. У випадку виділення позивачу вказаної кімнати, відповідачка буде позбавлена можливості проходити через цю кімнату щоб потрапити до інших приміщень будинку без дозволу позивача або повинна буде облаштувати окремий вихід із кімнати № 1-4 до приміщення кухні, шляхом проведення будівельно-ремонтних робіт, тобто нести надмірний тягар. Крім того, є незрозумілим допустимість облаштування такого виходу в частині дотримання вимог будівельних норм. З огляду на це, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити повністю.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.

Позивач просив стягнути судовий збір з відповідачки.

На підставі статті 141 ЦПК України, судовий збір з відповідачки на користь позивача не підлягають стягненню та залишається за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 29, 379, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 10, 76, 81, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільним майном (житловим будинком) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий суддя Р.В. Хижний