ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2511/25 Справа № 216/6139/23 Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 216/6139/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_3 , Перша криворізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух Ірина Валеріївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2024 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Першої криворізької державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух Ірини Валеріївни про перерозподіл спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилось троє дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме, домоволодіння з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Згодом, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина ОСОБА_4 ОСОБА_8 .

При житті ОСОБА_9 разом з рідними сестрами ОСОБА_1 та ОСОБА_10 ініціювали процес прийняття спадщини, що залишилась після смерті батька, для чого звернулись до Першої Криворізької державної нотаріальної контори, де була відкрита спадкова справа.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_10 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_9 .

Під час збору документів для прийняття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (доньки ОСОБА_10 ) виявили, що право власності на спірне домоволодіння з господарськими будівлями 22 квітня 2021 року було зареєстровано на доньку ОСОБА_9 ОСОБА_3

Разом з цим, позивачі не згодні з таким розподілом спадщини, вважають, що після смерті батька спадщину належить поділити таким чином, щоб за кожним було зареєстровано по 1/3 частці домоволодіння, тому звернулись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права.

На підставі наведенного вище позивачі, просили суд перерозподілити спадкове майно, видане свідоцтвом про право на спадщину від 02 липня 2007 року серії ВЕЕ № 417192 Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою та зареєстрованим в реєстрі за № 1-354, за ОСОБА_9 , а саме право на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , між спадкоємцями, визнавши за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у порядку перерозподілу спадщини, право власності по 1/3 частині на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 02 липня 2007 року серії ВЕЕ № 417192 видане Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за № 1-354. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 282, видане 22 квітня 2021 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух Інною Валеріївною.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі про задоволення позовних вимог позивачів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення рішення суд дійшов помилкового висновку про те, що в даній конкретній справи не має знає значення факт спільного проживання спадкоємців зі спадкодавцями, а вимоги позивачів про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину є похідними від вимог про перерозподіл спадщини і тому також не підлягають задоволенню.

Апелянт наполягає на тому, що ОСОБА_3 , в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_9 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме спільно побудованим будинком. А після смерті ОСОБА_3 її дочки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися із заявами про прийняття спадщини.

Зазначає, що після визнання недійсними оспорюваних свідоцтв про право спадщини, сторонни по справі фактично повертаються до первісного стану в рамках спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , що дозволить сторонам в повній мірі реалізувати своє право на спадкування.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Школьної П.І. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Страха В.О., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 липня1973 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

До реєстрації шлюбу у подружжя народилось троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (том 1 а.с.134 зворот), ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (том 1 а.с.12) та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (том 1 а.с.13).

На підставі договору про право забудови від 27 жовтня 1969 року, посвідченого Четвертою Криворізькою нотаріальною конторою за реєстровим № 4352 ОСОБА_4 належав житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.137-140).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 23 липня 1986 року (том 1 а.с.11).

Таким чином, після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, а саме, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина ОСОБА_4 ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 13 жовтня 1992 року (мом 1 а.с.21).

Після її смерті до Першої криворізької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 23 лютого 1993 року звернулись її діти - ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , була заведена спадкова справа №138 (том 1 а.с.212, 213).

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_10 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 28 серпня 1995 року (том 1 а.с.15)

Поряд з цим, у Першій криворізькій державній нотаріальній конторі, на підставі заяви ОСОБА_9 від 02 лютого 2007 року, після смерті ОСОБА_4 була заведена спадкова справа № 93.

02 лютого 2007 року на ім`я ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.129-143).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 помер та після його смерті із заявою про прийняття спадщини звернулась його донька - ОСОБА_3 . У приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух І.В. була заведена спадкова справа № 28/2020 та відповідно на ім`я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією спадкової справи (том 1 а.с.82-118).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивачів про перерозподіл спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки із заявами про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті фактичного власника спірного майна, позивачі не звертались, тобто не прийняли спадщину в установленому законом порядку, положення ч. 1 ст. 1280 ЦК України, щодо перерозподілу спадщини, не застосовуються, відповідно вимоги позивачів про перерозподіл спадкового майна та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину не можуть бути задоволені судом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення/ підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу (пункти 25, 26 постанови Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 916/1813/16).

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право (п. 5.2 постанови Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 910/18962/20).

З огляду на викладене у даному випадку позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повинні обґрунтувати, в чому саме полягає порушення їх спадкових прав та законних інтересів, а суд перевірити такі доводи та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Як слідує з позовних вимог позивачів останні посилаються на те, що Перша криворізька державна нотаріальна контора невірно розподілила спадщину після смерті ОСОБА_4 , а саме, нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину за законом лише на ім`я ОСОБА_9 , без врахування їх обов`язкових часток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно з ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації.

Позивачі вважають, що спадкове майно підлягає перерозподілу, шляхом визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , по 1/3 частці за кожною.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що спірне спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 належало ОСОБА_4 на підставі договору про право забудови від 27 жовтня 1969 року.

Шлюб із ОСОБА_3 було зареєстровано 01 липня 1973 року.

Отже, вказане майно належало ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, оскільки було набуте останнім до реєстрації шлюбу.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що дружина померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 після його смерті прийняла в установленному законом порядку спадщину або спільно проживала зі спадкодавцем, тобто прийняла спадщину в такий спосіб.

Таким чином позивачі, звернувшись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , фактично звернулись про прийняття спадщини, яка їй не належала на момент смерті.

А свою чергу ОСОБА_9 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_4 , надав для цього усі необхідні документи та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом.

В подальшому, спадщину після його смерті отримала його донька - відповідач ОСОБА_3 .

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Нормою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкоємця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Разом з цим, згідно з частинами 1, 2 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем (у даному випадку позивачі), має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. ст. 1272 ЦК України).

На підставі наведенного вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки із заявами про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті фактичного власника спірного майна, позивачі не звертались, тобто не прийняли спадщину в установленому законом порядку, положення ч. 1 ст. 1280 ЦК України, щодо перерозподілу спадщини, не застосовуються, відповідно вимоги позивачів про перерозподіл спадкового майна та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину не можуть бути задоволені судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час ухвалення рішення суд дійшов помилкового висновку про те, що в даній конкретній справи не має знає значення факт спільного проживання спадкоємців зі спадкодавцями, а вимоги позивачів про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину є похідними від вимог про перерозподіл спадщини і тому також не підлягають задоволенню колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд правильно вказував на те, що факт спільного проживання спадкоємців разом зі спадкодавцями в даному випадку значення не має та не може бути підставою для перерозподілу спадщини.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 , в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_9 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме спільно побудованим будинком не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки відсутні відомості про те, що ОСОБА_3 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном.

Посилання апеллянта в апеляційній скарзі на те, що після визнання недійсними оспорюваних свідоцтв про право спадщини, сторонни по справі фактично повертаються до первісного стану в рамках спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , що дозволить сторонам в повній мірі реалізувати своє право на спадкування, не є належною правовою підставою для задоволення позовних вимог позивачів.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.375, ст.ст.381, 382 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: