Єдиний унікальний номер судової справи 462/1849/23
Номер провадження 2/462/83/25
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Галайко Н. М.,

з участю секретаря судового засідання Бойко Д. І.,

позивача (за первісним позовом) ОСОБА_1 ,

представника позивача (за первісним позовом) ОСОБА_2

позивача (за зустрічним позовом) ОСОБА_3

представника позивача (за зустрічним позовом) ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

І. Короткий виклад обставин справи та правова позиція учасників.

1.1. Доводи позивача за первісним позовом.

Уповноважений представник позивача ОСОБА_1 адвокат Думич І. І., 14.03.2023 року (вх. № 5035) звернулася у Залізничний районний суд м. Львова з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності, у якій просить суд:

-визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

-стягнути з ОСОБА_3 понесені судові витрати, зокрема судовий збір у розмірі 11 500 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 20 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема тим, що 14.02.2013 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 . Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02.10.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі позивачем придбано квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 19.06.2013 року. Вказана квартира придбана для позивача за кошти, які належали її родині. Так, відповідно до попереднього договору купівлі-продажу квартири вбачається, що такий укладений ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивача. Згідно договору саме ОСОБА_5 передала в рахунок майбутніх платежів за придбання квартири 500 доларів США. Батько позивача був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 2002 року та займався роздрібною торгівлею медичними й ортопедичними товарами в спеціалізованих магазинах. Відтак, мав кошти на купівлю квартири для доньки. Також коштами на придбання квартири долучилася рідна сестра позивача, яка разом із чоловіком постійно проживає та працює у Німеччині. Відповідач в період з 2012 року по 2013 рік не працював та не мав коштів на придбання спірної квартири. Після придбання квартири позивач з новонародженим сином, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поїхала до своїх батьків, а відповідач в цей час займався ремонтом квартири на кошти, що виплачували при народженні дитини. У жовні 2014 року позивач з сином переїхали до м. Львова та стали спільно проживати з відповідачем у спірній квартирі. Відповідно до рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25.03.2019 року встановлено, що відповідач тривалий час чинить відносно позивача психологічне та фізичне насильство, ображає, погрожує, наносить побої та завдає тілесні ушкодження. Вказаним рішенням суду заяву позивача задоволено та видано обмежувальний припис щодо відповідача. Після зазначених подій, позивач не бачила можливості зберігати цю сім`ю та забравши сина, виїхала до м. Теребовля, де проживають її батьки. З цього часу відповідач проживає у спірній квартирі сам. Добровільно звільнити спірну квартиру відповідач не бажає, користується квартирою сам, достеменно знаючи, що він не давав кошти на її придбання. Також, відповідач чинить перешкоди в користуванні квартирою позивачу та їхньому сину, оскільки сам її займає, незважаючи на інтереси інших осіб. Маючи у своїй приватній власності квартиру у м. Львові, позивач не може проживати у цій квартирі. Така ситуація порушує права позивача, як власника квартири, у зв`язку із чим вона змушена звертатися до суду за захистом своїх порушених прав (а.с. 1-6, Т. 1).

1.2. Доводи позивача за зустрічним позовом.

ОСОБА_3 , 23.08.2023 року (вх. № 17473) подав до Залізничного районного суду м. Львова зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, у якій просить суд:

-визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 ;

-стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема тим, що 14.02.2013 року було зареєстровано шлюб між мною ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Під час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Квартира при купівлі була зареєстрована на відповідача ОСОБА_1 . Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2013 року, він, як чоловік покупця, надавав згоду на купівлю дружиною вказаної квартири, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою від 19.06.2013 року за реєстровим номером 3-1374. Право власності на квартиру зареєстроване державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т. М., 19.06.2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_6 . Зважаючи на те, що квартира була у незадовільному стані, потребувала капітального ремонту, вони з ОСОБА_1 проживали в орендованій квартирі по АДРЕСА_3 та одночасно робили ремонт. Ремонт проводили з нульового циклу. Для проведення ремонтних робіт він наймав майстрів, а деякі роботи робив самостійно для зменшення витрат. Орієнтовна вартість ремонтних робіт становила близько 180 000 грн. 00 коп., чеки на матеріали та роботи, що збереглися є на суму 84 000 грн. 00 коп. Після завершення основних ремонтних робіт, восени 2014 року вони переїхали у спірну квартиру, де стали спільно проживати. Від моменту купівлі квартири він сплачує усі комунальні послуги та квартплату. Отож, квартира АДРЕСА_1 була куплена за час перебування в зареєстрованому шлюбі з метою спільного проживання подружжя та ведення спільного господарства. В лютому 2019 року між ними відбулася сварка та скандал після чого ОСОБА_1 вирішила поїхати проживати з сином до своєї мами у м. Теребовлю. Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02.10.2019 року шлюб між ними було розірвано. Квартира АДРЕСА_1 придбана ними за час шлюбу, за спільні кошти та в інтересах сім`ї, вона являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в Залізничний районний суд м. Львова з позовом про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 про який останній дізнався лише 08.08.2023 року, коли отримав позовну заяву з додатками та ухвалу суду про прийняття справи до свого провадження та призначення до розгляду, саме тоді він дізнався про порушення свого права. Відтак, зважаючи на наведене вважає, що ним не порушено встановленого законом строку позовної давності на пред`явлення позову (а.с. 137-140, Т. 1).

ІІ. Рух справи в суді.

2.1. Щодо процесуальних дій (з урахуванням зміни складу суду).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2023 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Мруць І. С. (а.с. 44, Т. 1).

Судом у порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) 16.03.2023 року направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача у справі. Також, запит направлявся і відносно позивача у справі (а.с. 45, 46, Т. 1).

Відповіді на вказані запити надійшли до суду 09.05.2023 року (а.с. 48, 49, Т. 1).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09.05.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання (а.с. 50, Т. 1).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.07.2023 року постановлено відкласти підготовче засідання у справі (а.с. 65, Т. 1).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.11.2023 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя з первісним позовом. Постановлено об`єднати зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності (а.с. 255д, Т. 1).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24.08.2023 року у справі № 462/6265/23 заяву позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про забезпечення позову повернуто заявнику (а.с. 247, Т. 1).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 31.08.2023 року у справі № 462/6265/23 постановлено відмовити у задоволенні заяви позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про забезпечення позову (а.с. 250в, Т. 1).

Протокольною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29.02.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 36-37, Т. 2).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15.04.2024 року постановлено відкласти судове засідання у справі (а.с. 46, Т. 2).

Розпорядженням керівника апарату Залізничного районного суду м. Львова № 61/24/В від 25.09.2024 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи, згідно п. 2.3.50 Р. ІІ Положення «Про автоматизовану систему документообігу суду» призначено повторний автоматизований розподіл справи № 462/1849/23 (а.с. 73, Т. 2).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М. (а.с. 74, Т. 2).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.10.2024 року постановлено прийняти до розгляду позовну заяву за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Призначено судове засідання (а.с. 75-76, Т. 2).

2.2. Щодо позицій учасників справи, які викладені письмово.

2.2.1. Щодо доводів відповідача за первісним позовом, викладених у відзиві на позовну заяву.

23.08.2023 року (вх. № 17462) від ОСОБА_3 надійшов письмовий відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що останній просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Зокрема відповідач зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. У позові зазначається, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти, які належали її родині, зокрема її батьку ОСОБА_7 та сестрі ОСОБА_8 . Однак зазначене не відповідає дійсності. Він познайомився з ОСОБА_1 у 2011 році, а з початку 2012 року вони почали проживати разом однією сім`єю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу в орендовані квартирі по АДРЕСА_4 , де вели спільне господарство та мали спільний бюджет. 14.02.2013 року між ними було зареєстровано шлюб. Під час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2013 року посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т. М., реєстровий № 3-1375, продавець ОСОБА_9 , продав, а покупець ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 28,7 кв.м.,2 загальна площа 43, 3 кв. м. Продаж вчинено за 295 900 грн. 00 коп., згідно ринкової вартості майна. Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2013 року, він, як чоловік покупця, надавав згоду на купівлю дружиною вказаної квартири, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою від 19.06.2013 року за реєстровим номером 3-1374. Право власності на квартиру зареєстроване державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т. М., 19.06.2013 року. Зважаючи на те, що квартира була у незадовільному стані, потребувала капітального ремонту, вони з позивачем змушені були продовжувати орендувати житло і паралельно робити ремонт. Ремонт проводили з нульового циклу. Після купівлі квартири вони змінили місце проживання і переїхали в орендовану квартиру по АДРЕСА_3 , де продовжували проживати разом. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_6 , вони продовжували проживати в орендованій квартирі, він працював та паралельно займався ремонтом. Через деякий час ОСОБА_1 поїхала до мами оскільки її тато помер, а її мамі була потрібна була допомога та підтримка, водночас він продовжував працювати у Львові паралельно робити ремонт, а на вихідні приїжджав до дружини із дитиною. Восени 2014 році він забрав позивача з сином до Львова, де вони стали спільно проживати у їхній купленій квартирі. Отож, квартира була куплена за час перебування в зареєстрованому шлюбі з метою спільного проживання подружжя та ведення спільного господарства. Сестра позивача дійсно проживає в Німеччині, однак не позичала їм жодних коштів на купівлю квартири, більше того він неодноразово чув від дружини, що її сестра ніде не працювала, а жила за рахунок свого чоловіка і їм самим постійно бракувало коштів, оскільки життя за кордоном дороге і вони самі також орендували житло. Відтак, спірна квартира була придбана за наші спільні з позивачем кошти за час перебування в шлюбі. Звертає увагу суду на те, що він займався ремонтом комп`ютерів та електронної апаратури, діяльністю у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем, комп`ютерним програмуванням, діяльністю у сфері телекомунікацій, електромонтажними роботами. Протягом 2011-2012 років він працював в ТОВ «Старком Груп» (інтернет провайдер «Воля») спочатку техніком служби сервісу, а згодом менеджером, де отримував високу заробітну плату, паралельно займався приватною діяльністю. Відповідно він мав змогу не лише забезпечувати себе, але й відкладати на придбання житла. Напрацювавши клієнтську базу у 2012 році він звільнився і продовжив приватну практику, оскільки так можна було заробити набагато більше коштів, які були необхідні для забезпечення сім`ї, оплати орендованого житла, проведення ремонтних робіт в купленій квартирі. У 2018 року він офіційно зареєструвався фізичною особою-підприємцем. Позивач має медичну освіту, до виходу в декрет працювала медсестрою у 5-тій міській клінічній лікарні, заробляла небагато, а відповідно забезпечення сім`ї повністю було на ньому. ОСОБА_1 перебувала в декреті майже 4 роки, після подачі позову про розірвання шлюбу у 2019 року, звільнилася. У позові зазначено, що він робив ремонт за кошти, що виплачували при народженні дитини, однак ця інформація також не відповідає дійсності оскільки цих коштів не вистарчало навіть на потреби дитини, не то щоб на їхні особисті потреби, а ще потрібно було сплачувати оренду та робити ремонт в купленій квартирі. Також для проведення ремонтних робіт він наймав майстрів, а деякі роботи робив самостійно для зменшення витрат. Орієнтовна вартість ремонтних робіт становила близько 180 000 грн. 00 коп., чеки на матеріали та роботи, що збереглися є на суму 84 000 грн. 00 коп. Окрім цього, від моменту купівлі квартири на протязі всіх років він сплачую всі комунальні послуги та квартплату. Факт реєстрації фізичною особою-підприємцем батька позивача ОСОБА_7 , проживання у Німеччині сестри позивача ОСОБА_8 , укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_5 жодним чином не можуть слугувати доказом того, що спірна квартира була придбана за кошти батька та сестри. Також зазначає, що попередній договір створює для сторін одне основне зобов`язання укласти протягом узгодженого терміну певний тип цивільно-правового договору на заздалегідь узгоджених умовах. Згідно попереднього договору від 13.06.2013 року ОСОБА_9 та ОСОБА_5 зобов`язалися в строк до 01.07.2013 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір), основний договір купівлі-продажу майна так і не був укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 . Окрім того при укладенні попереднього договору-купівлі-продажу не була дотримана передбачена законом нотаріальна форма договору, що має наслідком його нікчемність. Також просить суд звернути увагу, що спірна квартира є його єдиним житлом, на купівлю та ремонт якої він вклав всі свої доходи та збереження (а.с. 83-85, Т. 1).

2.2.2. Щодо доводів відповідача за зустрічним позовом, викладених у відзиві на позовну заяву.

10.10.2023 року (вх. № 21372) від уповноваженого представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвоката Думич І. І. надійшов письмовий відзив на зустрічну позовну заяву, із змісту якого вбачається, що вона просить суд у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Зокрема зазначає, що рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25.03.2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_10 , що свідчать про неможливість спільного проживання сторін в одній квартирі. Також до зустрічної позовної заяви позивач за зустрічним позовом додає квитанції на придбання будівельних матеріалів. Зазначені докази не вказують на придбання квартири за спільні кошти, а лише свідчать про те, що позивач за зустрічним позовом придбавав будівельні матеріали, які невідомо де використовував. Відповідач за зустрічним позовом вказує, що ремонт у спірній квартирі, зокрема, здійснювався за кошти, які вона отримала при народженні дитини, так звані «дитячі кошти». Просить суд звернути увагу, що не є предметом первісного та зустрічного позову покращення нерухомого майна спірної квартири. Щодо долучення квитанцій про оплату комунальних послуг, то слід вказати таке, що позивач за зустрічним позовом фактично проживає у спірному житлі, відтак користується комунальними послугами, тому зобов`язаний їх сплачувати. Ці докази також не свідчать про придбання квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя. Також сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (а.с. 251в-252, Т. 1).

2.2.3. Щодо заяви про застосування строку позовної давності.

22.07.2025 року (вх. № 16003) від уповноваженого представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвоката Думич І. І. надійшла заява про застосування строку позовної давності (документ сформований в системі «Електронний суд» 22.07.2025 року), із змісту якої вбачається, що остання просить суд прийняти заяву про застосування строків позовної давності та відмовити в задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, як такого, що поданий поза межами строку позовної давності (а.с. 135-136, Т. 2).

Так, сторона відповідача за зустрічним позовом зазначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. До вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано 02.10.2019 року, а ухвалу Залізничного районного суд м. Львова про прийняття зустрічного позову ОСОБА_3 про поділ спільного майна прийнято 01.11.2023 року, відтак з вказаного вбачається, що зустрічний позов подано поза межами строків позовної давності.

2.2.4. Щодо доводів позивача за зустрічним позовом, викладених у відповіді на відзив.

06.11.2023 року (вх. № 23554) від ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов, в якій просить задовольнити зустрічні позовні вимоги. Зазначає, що спірне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, одразу після купівлі сторони здійснювали ремонтні роботи квартири, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними (а.с. 3-6, Т. 2).

ІІІ. Позиція сторін по справі, висловлена у судовому засіданні.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та уповноважений представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвокат Думич І. І. у судовому засіданні, первісний позов підтримали, просили такий задовольнити, покликаючись на мотиви викладені у позовній заяві, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити, покликаючись на мотиви викладені у відзиві на зустрічний позов.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 та уповноважений представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 адвокат Турас О. І. у судовому засіданні, заперечили щодо задоволення первісного позову, покликаючись на мотиви викладені у відзиві на позовну заяву, зустрічний позов підтримали, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, покликаючись на мотиви викладені у зустрічному позові.

IV. Позиція суду.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи усі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.

26.08.2025 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

У судовому засіданні 26.08.2025 року визначено, що проголошення судового рішення відбудеться 04.09.2025 року о 09 год. 30 хв.

Суд приймає до уваги лист Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 року, згідно п. 5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення.

Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

V. Встановлені судом фактичні обставини справи.

5.1. Щодо поданих документів (письмових доказів).

Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 підтверджується, що ОСОБА_11 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Теребовля Тернопільсьої обл., про що в книзі реєстрації народжень 14.09.1979 року зроблено відповідний актовий запис № 159. Батько: ОСОБА_7 . Мати: ОСОБА_5 (а.с. 18, Т. 1).

Свідоцтвом про народження (повторне) серії НОМЕР_2 підтверджується, що ОСОБА_8 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Теребовля Тернопільської обл., про що 03.10.1980 року зроблено відповідний актовий запис № 194. Батько: ОСОБА_7 . Мати: ОСОБА_5 (а.с. 60, Т. 1).

ОСОБА_7 був зареєстрований як фізична особа підприємець 18.12.2002 року, згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 № 031269 (а.с. 20, Т. 1).

Згідно попереднього договору від 13.06.2019 року ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_5 уклали цей договір про наступне: сторони зобов`язуються у строк до 01.07.2013 року укласти договір-купівлі продажу (основний договір), згідно якого ОСОБА_9 продає, а ОСОБА_5 купить квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 на умовах встановлених цим попереднім договором. Сторони домовились, що умовами основного договору купівлі-продажу будуть наступні: Предмет договору купівлі продажу: квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат житловою площею 28,7 кв. м., кухні 5,8 кв. м., загальна площа 43, 3 кв. м. Продаж зазначеної квартири буде вчинено за ціною 312 000 грн. 00 коп., що еквівалентно 39 000 доларів США. Оплата цієї суми проводиться у день укладення основного договору купівлі-продажу. Покупець передав, а продавець прийняв в рахунок майбутніх платежів гроші в сумі 500 доларів США, які буде зараховано в суму основного платежу (а.с. 8, Т. 1).

Відповідно до дублікату договору купівлі-продажу квартири, який видано 14.05.2019 року та 19.06.2013 року посвідчено державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т. М., ОСОБА_9 (продавець), з однієї сторони та ОСОБА_1 (покупець), з другої сторони, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовились про наступне: продавець продав, а покупець купила квартиру АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових кімнати та кухні, житловою площею 28,7 кв. м., загальна площа квартири 43, 3 кв. м. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого П`ятою львівською державною нотаріальною конторою 19.06.2013 року, індексний номер витягу 5090286, номер запису про право власності 1360001. Ринкова вартість квартири становить 295 900 грн. 00 коп. Продаж цей вчинено за 295 900 грн. 00 коп., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору. Продавець та покупець підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного чи удаваного договору, не є зловмисним (а.с. 9, Т. 1).

Згідно заяви посвідченої державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т. М., ОСОБА_3 цією заявою дає свою згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах, йому відомих. З діями його дружини, він повністю згоден і не має заперечень проти оформлення договору купівлі-продажу квартири. Умови договору купівлі-продажу (у тому числі сума договорів) йому відомі (а.с. 86, Т. 1).

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 166496422 від 14.05.2019 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа: 43,3 кв. м., житлова площа 28,7 кв. м., складається з двох житлових кімнат та кухні належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі дубліката договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 3-886 виданого 14.05.2019 року (а.с. 10, Т. 1).

Свідоцтвом про народження (повторне) серії НОМЕР_3 підтверджується, що ОСОБА_6 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Львові, про що 24.07.2013 року складено відповідний актовий запис № 303. Батько: ОСОБА_3 . Мати: ОСОБА_1 (а.с. 19, Т. 1).

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25.03.2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису. Видано обмежувальний припис, яким заборонено ОСОБА_3 , протягом двох місяців: наближатись до місця спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 ; наближатись на відстань 50 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_5 (а.с. 13-14, Т. 1).

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02.10.2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 14.02.2013 року Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 33. Стягнуто із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.03.2019 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15-16, Т. 1).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку видану ЖБК № 56 у м. Львові 01.02.2023 року № 949, ОСОБА_1 , що вона проживає та прописана по АДРЕСА_2 . В квартирі прописані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 21, Т. 1).

Актом комісії ЖБК № 56 від 01.02.2023 року встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не проживають за адресою: АДРЕСА_2 протягом чотирьох років, що підтверджують сусіди (а.с. 22, Т. 1).

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_4 ОСОБА_3 , 01.06.2011 року його прийнято на роботу у ТОВ «Старком Груп» на посаду техніка служби сервісу та підключень згідно наказу № 38 від 01.06.2011 року, в подальшому 03.01.2012 року його переведено на посаду менеджера телепродаж, 30.03.2012 року звільнений із займаної посади за згодою сторін. 12.08.2013 року Львівським міським центром зайнятості розпочато виплату допомоги по безробіттю (а.с. 87, Т. 1).

Також до матеріалів справи долучено: технічний паспорт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , довідку з Теребовлянської спеціалізованої школи ліцею від 25.01.2023 року, акт обстеження матеріально-побутових умов заявника від 25.01.2023 року, звіт про оцінку майна, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.08.2023 року, витяг з реєстру платників єдиного податку, чеки, квитанції, фотознімки угоду на виконання ремонтних робіт, рахунки-фактури, накладні, товарні чеки.

5.2. Щодо показів свідків.

Одним з видів доказів (даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи) у цивільному процесі, згідно п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України є показання свідків.

Суд зазначає, що свідки надали покази під присягою та будучи попередженими про кримінальну відповідальність передбачену ст. 384, 385 Кримінального кодексу України, у тому числі за введення суду в оману.

Так, ОСОБА_1 , допитана у судовому засіданні в якості свідка, повідомила, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 13.02.2013 року по 02.10.2019 року. Питання про покупку квартири у них завжди піднімалось, оскільки вони жили на орендованій, однак коштів на покупку не вистарчало. Вона на той час працювала медсестрою у КНП «5-а міська клінічна поліклініка м. Львова». У 2012 році вона дізналась, що вагітна, відповідач у той період часу не працював, знайти нову орендовану квартиру у такій ситуації їм було не просто, тому її батьки погодились докласти грошей, з власних заощаджень, для покупки квартири. Це були грошові кошти у розмірі 42 000 доларів США, з яких: 500 доларів пішло на завдаток, 38 500 доларів США у вартість квартири, а також супутні витрати на пререоформлення. Також гроші на покупку квартири їм позичили сестра з чоловіком, які проживають у Німеччині, а саме 20 000 Євро. Вони розглядали декілька варіантів для покупки, однак її мамі найбільше сподобалась квартира по АДРЕСА_3 , через її розташування і вартість. Тому її мама уклала попередній договір з власником квартири і домовились, що через тиждень укладуть угоду про купівлю-продаж, в подальшому 19.06.2013 року було укладено договір купівлі-продажу, гроші нотаріусу передавала її мама, однак квартиру оформляли на неї, оскільки на цьому наполягав чоловік, який відмовлявся робити ремонт у квартирі, якщо вона не буле оформлена на неї. Чоловік також давав нотаріальну згоду на вчинення правочину. У нього на той час було на депозиті 2 000 доларів США, які він зняв перед купівлею квартири та доклав до загальної вартості, дані кошти її мама згодом повернула, оскільки знала, що їм ще потрібно робити ремонт, бо ремонт у квартирі був старий. Метою покупки спірної квартири було проживання в ній однією сім`єю з відповідачем та дитиною. Грошей на той час йшло багато, що на потреби дитини, що на ремонт. Ремонт вони робили за спільні кошти, але основну частину складали її кошти. Вона отримувала відпускні, лікарняні, дектретні та кошти на дитину, і ці всі кошти вкладались у ремонт. Чоловік в основному займався підшукуванням майстрів для виконання робіт. Їм було не вигідно оплачувати орендовану квартиру і паралельно робити ремонт, тому чоловік переїхав жити у квартиру, яка ще не була повністю готова, а вона з дитиною поїхала жити до мами. Через рік, вона повернулась до Львова, у чоловіка на той час стабільної роботи не було, він мав підробітки, курс євро виріс, позику не було чим віддавати, тому поверненням коштів займалась її мама, чоловік сестри не вимагав негайне повернення коштів, оскільки розумів їхнє становище. На даний час у зазначеній кватирі проживає ОСОБА_3 , оскільки вона разом з ним жити не хоче і не може, то змушена проживати у мами. Комунальні послуги також оплачує ОСОБА_3 .

Також, ОСОБА_3 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що до знайомства з позивачем, працював на різних роботах, оскільки він є IT-спеціалістом, зокрема і в сфері телекомунікацій, зі свого заробітку відкладав кошти на власне житло. З 2008 року по 2012 рік працював у компанії «Сатарком». На той час він заробляв до 2 000 доларів США у місяць. Після звільнення почав власну практику. Позивач працювала медсестрою у КНП «5-а міська клінічна поліклініка м. Львова» на пів ставки. З позивачем він перебував у шлюбі з 13.02.2013 року по 02.10.2019 року, жили вони на орендованій квартирі. Коли постало питання про купівлю квартири, оскільки позивач була вагітною, повністю всієї суми у нього не було. Вони підшукували варіанти через ріелтора, їм обом сподобався варіант по АДРЕСА_3 . На рахунок цього варіанту вони радились з батьками. 13.06.2013 року вони оглядали цю квартиру разом з мамою позивача. Вартість квартири становила 42 000 доларів США, однак власник погодився знизити ціну до 39 000 доларів США. Це була вигідна пропозиція, вони переживали, що квартиру купить хтось інший, однак для укладення попереднього договору у них не було з собою документів, тому так як мати позивача мала із собою паспорт, такий договір було укладено на неї, залишивши завдаток у розмірі 500 доларів США. 29.06.2013 року вони уклали договір купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу оформлявся на позивача, оскільки у зв`язку з його приватною діяльність йому так було вигідніше. В нотаріуса він підписував дозвіл на вчинення позивачем правочину. За переоформлення квартири кошти сплачував він, однак точну суму пригадати не може. Коштів на купівлю квартири їм ніхто не позичав та не давав. Половину коштів дав він, приблизно 20 000 доларів США, іншу половину коштів надала позивач, походження коштів, які надала позивач йому не відомо. Сестра позивача не давала коштів на купівлю житла, оскільки позивач сама неодноразово казала йому, що сестра ніде не працювала і коштів їй самі не вистарчало. В квартирі робився ремонт з нульового циклу, все було замінено і здійснено перепланування, це все фактично робилось за його кошти. Він працював та паралельно робив ремонт, позивач на той час жила у матері. Ремонтні роботи були закінчені приблизно у 2014 році, тоді позивач з сином повернулись до Львова. Стосунки у них не склались, позивач переїхала жити до мами та подала на розлучення. Перешкод для проживання позивача у спірній квартирі він не чинить, вважає, що ця квартира є їх спільною.

ОСОБА_5 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка, повідомила, що вона є мамою позивача ОСОБА_1 , спірну квартиру вона оглядала разом з дочкою та на той час її чоловіком ОСОБА_3 , на другий раз вони вже цю квартиру купляли, уклавши попередній договір, вона передала 500 доларів США завдатку. Договір купівлі-продажу оформляли у нотаріуса. З собою вона привезла 42 000 доларів США, з яких 16 000 доларів США це були її особисті кошти, а решта 20 000 євро, які вона обміняла та отримала суму еквівалентну 26 000 доларів США, були коштами її дочки, яка проживає у Німеччині. Вартість квартири становила 39 000 доларів США, а також були витрати на оформлення. Кошти нотаріусу передавала вона, витрати по оформленню теж сплачувались нею. Відповідачем кошти на покупку квартири їй не надавались. Згодом він дав їй 16 000 грн., однак ці кошти вона йому повернула назад. Кошти на ремонт спірної квартири також надавались нею. На спірній квартирі позивач прожила лише 4 роки, так як разом вони не вживались, після чого дочка переїхала жити до неї.

Окрім цього, ОСОБА_12 допитаний у судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що він разом із ОСОБА_3 працював у компанії «Старком» у період часу з 2008 року по 2012 рік. В період їхньої спільної роботи вони заробляли досить непогані грошові кошти, близько 2 000 доларів США. ОСОБА_3 йому розповідав, що відкладає гроші на покупку квартири, потім розповів, що вони разом з ОСОБА_1 вже купили житло на вторинному ринку, однак у такому потрібно робити ремонт. На які кошти була придбана квартира і робився ремонт йому невідому, однак такі питання ним і не задавалися, оскільки він знав, що ОСОБА_3 заробляє непогані кошти на основній роботі та має додатковий дохід.

Також, ОСОБА_13 допитаний у судовому засіданні в якості свідка, зазначив, що знайомий із ОСОБА_3 , ще з часів навчання у політехнічному, у період часу з 2010 року по 2012 рік вони разом працювали у компанії «Старком». За цей період роботи може сказати, що у останнього був високий дохід від 1 800 доларів США до 2 000 доларів США за місяць, можливо і більше. У ОСОБА_3 була ціль купити квартиру, тому він багато працював, навіть по вихідних. За покупку самої квартири повідомити нічого не може, йому така інформація невідома.

Свідок ОСОБА_14 , копію нотаріально завірених показів якого було подано до суду 19.12.2023 року (а.с. 18, Т. 2), зазначив суду, що він є чоловіком ОСОБА_8 , яка в свою чергу є рідною сестрою ОСОБА_15 . З останньою він знайомий з 2005 року, підтримує з нею добрі сімейні стосунки. На придбання квартири для ОСОБА_15 він та його дружина позичили їй кошти в сумі 20 000 Євро. Ці гроші вони з дружиною привезли у 2012 році на Різдвяні свята та передали батькові ОСОБА_7 . В подальшому йому відомо, що була придбана квартира АДРЕСА_1 . В цій квартирі він неодноразово був. Також йому відомо, що ОСОБА_3 в період з 2012 року по 2013 рік не мав постійної офіційної роботи, а мав тимчасові підробітки (встановлював сателітні антени).

VІ. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані норми права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021 року, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

6.1. Щодо заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Так, суд виходить із того, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Положеннями ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Стаття 267 ЦК України встановлює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

До вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки (ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України (далі СК України)).

Суд враховує, що первісний позов подано уповноваженим представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Думич І. І. до Залізничного районного суду м. Львова 14.03.2023 року. Згідно розписки, яка міститься у матеріалах справи (а.с. 68, Т. 1), відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 , отримав примірник даної позовної заяви з додатками та ухвалу про відкриття провадження у справі 08.08.2023 року. Таким чином, останній дізнався про оспорення його права на квартиру, з моменту ознайомлення з такою позовною заявою, жодних інших належних чи допустимих доказів, щодо підтвердження факту обізнаності ОСОБА_3 про існування спору суду не надано. Зустрічний позов подано ОСОБА_3 до Залізничного районного суду м. Львова 23.08.2023 року, відповідно суд не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки такий позивачем не пропущено.

Покликання уповноваженого представника позивача ОСОБА_1 адвоката Думич І. І., що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано 02.10.2019 року, як на підтвердження пропущення строку, суд не приймає до уваги, оскільки факт розірвання шлюбу не може слугувати підтвердженням того, що ОСОБА_3 довідався або міг довідатися про порушення свого права або його оспорення.

VІІ. Висновки суду.

7.1. Щодо зустрічних позовних вимог про поділ спільного майна подружжя

Згідно зі ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Положення ст. 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У постанові від 03.06.2024 року у цивільній справі № 712/3590/22 Верховний Суд дійшов наступного висновку: «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».

З наведеного суд вважає, що зустрічний позов ОСОБА_3 щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки дійсно сторони придбали таке нерухоме майно під час перебування у шлюбі, при укладенні договорі купівлі-продажу будинку чоловік надавав згоду на придбання дружиною майна, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки в якому не визначались, а відтак є підстави вважати, що за ОСОБА_3 в силу закону належить 1/2 частина вказаного майна, підстав відступлення від рівних часток судом не встановлено.

7.2. Щодо первісних позовних вимог про визнання спірного нерухомого майна особистою приватною власністю

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Оцінивши відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України подані учасниками справи докази, суд вважає, що вказане майно є спільним майном подружжя та що презумпція права спільної сумісної власності позивачем за первісним позовом не спростована.

Так, твердження ОСОБА_1 про придбання спірного майна за її особисті кошти, отримані від ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , суд вважає безпідставними, оскільки таке майно позивач за первісним позовом набула у власність у період шлюбу, ОСОБА_3 надавав нотаріально посвідчену заяву на придбання такого майна та визнавалося, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо аргументів позивача за первісним позовом стосовно фінансової неспроможності відповідача у придбанні спірного нерухомого майна, оскільки він не був працевлаштований і у нього таких коштів не було, то суд вважає доцільним зазначити наступне.

Спростування презумпції спільності майна подружжя потребує доведення обставин придбання спірного майна за рахунок особистих (не подружніх) коштів, а не шляхом доведення відсутності доходів у іншого з подружжя, адже відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вказаних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27.12.2024 року у справі № 686/21098/22.

За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_1 не спростовано презумпції спільності майна подружжя. Інші аргументи та твердження останньої не спростовують заявлених ОСОБА_3 зустрічних позовних вимог.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23, 25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді.

У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

VІІІ. Судові витрати по справі.

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

8.1. Щодо судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Так, з урахуванням задоволення зустрічних позовних вимог, судові витрати покладаються на відповідача за зустрічним позовом.

8.2. Щодо витрат на правничу допомогу.

Згідно положень ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018 року, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019 року.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи (зустрічного позову), у прохальній частині такого міститься вимога про стягнення судових витрат, про що подано відповідний попередній розрахунок судових витрат (а.с. 141, Т. 1) на суму 14 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено:

- копію договору про надання правової допомоги № 1508/23 від 15.08.2023 року, укладеного між адвокатом Туркас О. І. та ОСОБА_3 (а.с. 238, Т. 1);

- додаток № 1 до договору про надання правової допомоги № 1508/23 від 15.08.2023 року (а.с. 239, Т. 1);

- акт № 1 приймання-передачі послуг за договором про надання правової допомоги (на загальну суму 14 000 грн. 00 коп.) (а.с. 240, Т. 1);

- платіжну інструкцію № 0.0..1 від 26.08.2023 року на суму 14 000 грн. 00 коп. (а.с. 241, Т. 1).

Суд приймає до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Суд враховує, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому у положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду № 910/15191/19 від 01.10.2020 року).

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21).

Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).

Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року.

Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже при визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи зазначене, результат розгляду справи у суді, оцінивши подані докази на підтвердження понесених витрат, предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, поведінку сторони під час розгляду справи, суд вважає що заявлений розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню у сумі 14 000 грн. 00 коп., що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.

На підставі наведеного та керуючись ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

1. У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності відмовити.

2. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

3. Визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

4. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1.

5. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 5 763 (п`ять тисяч сімсот шістдесят три) грн. 65 коп.

6. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000 (чотирнадцять тисяч) грн. 00 коп.

7. Порядок оскарження рішення суду та набрання ним законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

8. Відомості щодо учасників справи:

Позивач (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_6 );

Відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_6 ).

Текст судового рішення складено 04.09.2025 року.

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: Н. М. Галайко