Справа № 204/9054/25
Провадження № 2-з/204/65/25 р.
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра в складі головуючої судді Самсонової В.В., розглянувши в письмовому провадженні заяву представника позивача про забезпечення позову по цивільній справі № 204/9054/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального області округу Дніпропетровської Главчева Лариса Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

26 серпня 2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального області округу Дніпропетровської Главчева Лариса Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Разом із позовною заявою було подано заяву про забезпечення зазначеного позову.

В заяві про забезпечення позову представник позивача просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ). В обґрунтування заяви зазначено, що позивач був власником житлового будинку садибного типу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 21 листопада 1991 року посвідченим державним нотаріусом 3-ї дніпровської державної нотаріальної контори. 02 квітня 2025 року донька позивача ОСОБА_2 під приводом необхідності переоформлення комунальних рахунків запропонувала скласти довіреність на себе, яка за її словами була потрібна для цих цілей. Позивач підписав довіреність, перебуваючи в оманливому переконанні, то документ призначений лише для переоформлення комунальних рахунків. Як з`ясувалося пізніше, цей документ надає право розпоряджатися його будинком, у тому числі продавати його та є нотаріально посвідченою довіреністю від 02 квітня 2025 року, що складена та посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дуніною О.С. (до якого його привезли доньки) за реєстровим номером №797). Довіреність була оформлена на двох осіб відповідача - 1 та відповідача - 2. Надалі, користуючись наданими повноваженнями 17 травня 2025 року відповідачка 1 уклала договір купівлі-продажу його будинку з відповідачкою 2, яка є її сестрою та також зазначена, як повірена у його довіреності. Таким чином, відповідачка 1 діяла від його імені як представник та уклала правочин з іншою особою, яка також мала статус його представника, без отримання від нього усвідомленої та прямої згоди на таку дію. 29 липня 2025 року позивач дізнався, що власницею його будинку є відповідачка 2, тому в той же день звернувся до нотаріуса, де відповідачки укладали оспорюваний договір купівлі-продажу будинку та склав заяву про припинення дії довіреності видану мною на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказані обставини підтверджують зловживання повіреного та здійснення дій, спрямованих на відчуження його будинку за фактично безоплатним договором купівлі-продажу, що безумовно вказує на наявність зловмисної домовленості, оскільки у встановленому законом порядку за продаж будинку на рахунок власника (тобто мене), грошові кошти не надходили. Укладаючи договір купівлі-продажу від 17 травня 2025 року, відповідачка - 1, яка діяла в його інтересах не повідомила нотаріуса про те, що кошти за будинок на момент укладення договору не були отримані ним, як зазначено у тексті договору. У зв`язку з тим, що відповідачка-1 діяла свідомо за домовленістю з рідною сестрою відповідачкою-2, всупереч його інтересам (довірителя) та існує ризик того, що до винесення рішення суду про визнання договору купівлі продажу недійсним від 17.05.2025 року, відповідачкою-2 відчужить належне йому нерухоме майно, що в подальшому унеможливить виконання рішення суду, а саме скасування державної реєстрації права власності на будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та повернення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), житлового будинку садибного типу за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 вересня 2025 року визначено головуючого по цій справі 204/9054/25 суддю Самсонову В.В.

Заява про забезпечення позову передана судді Самсоновій В.В. 02 вересня 2025 року цивільною канцелярією суду.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що дана заява про забезпечення позову підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Види забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Відповідно до ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо існує ймовірність невиконання судового рішення у майбутньому або виникнення складнощів під час його виконання.

Тобто, вжиття заходів забезпечення позову є заходом забезпечення в майбутньому виконання судового рішення.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

З матеріалів установлено, що позивач звернувся до суду із позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), від імені якої діяла ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 17.05.2025 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Главчевою Ларисою Володимирівною за реєстровим №3491 з моменту його укладання; скасувати державну реєстрацію права власності на будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ); витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), житловий будинок садибного типу за адресою АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищенаведене, суд звертає увагу на те, що позивач звернувся із позовом про визнання недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку садибного типу, скасування державної реєстрації права власності на будинок садибного типу та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 та повернути ОСОБА_1 житловий будинок садибного типу за адресою АДРЕСА_1 , при цьому існує імовірність в будь-який момент розпорядження будинком садибного типу відповідачем, у тому числі шляхом відчуження, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалено на користь позивача.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб`єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб`єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції).

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З приписів норм цивільно-процесуального законодавства України вбачається, що процесуальне законодавство обумовлює допустимість застосування заходів із забезпечення позову наявністю обставин, які свідчать про те, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову застосовується як засіб запобігання можливим порушенням майнових чи охоронюваних законом інтересів особи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 липня 2022 року в справі № 910/8482/18 (910/4866/21) вказано, що: «під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору; подібні правові позиції викладено у постановах Верховного суду від 14 серпня 2018 року у справі № 916/10/18, від 13 жовтня 2020 року у справі №917/273/20, від 16 лютого 2021 року у справі №910/16866/20, від 09 червня 2021 року у справі №10/5026/290/2011(925/1502/20); при цьому такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним».

Накладення арешту на нерухоме майно відповідачки не може призвести до невиправданого обмеження її майнових прав, оскільки арештоване майно фактично залишиться у володінні власника, а буде обмежено лише можливість розпоряджатися ним. Вказане дійсно може слугувати додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивачі отримають задоволення своїх вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги також й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Отже, за встановлених обставин, застосування заходу забезпечення позову є безпосередньо пов`язаним з предметом позову.

Також суд враховує, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір.

Таким чином, враховуючи те, що між сторонами дійсно виник спір з приводу нерухомого майна, з урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, беручи до уваги, що подальше відчуження вказаного майна призведе до ускладнення захисту прав позивача, суд вважає, що заяву про вжиття заходів забезпечення позову слід задовольнити, оскільки невжиття такого заходу забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження спірного об`єкта нерухомості будь-яким способом, не забороненим законом, що у разі задоволення позову призведе до нових спорів між особами, за якими буде зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, та позивачем, а також можливим порушенням їх прав як законних набувачів.

Підстав для зустрічного забезпечення позову, судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву про забезпечення позову у цивільній справі № 204/9054/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального області округу Дніпропетровської Главчева Лариса Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним - задовольнити повністю.

Накласти арешт на житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Строк пред`явлення ухвали про забезпечення позову до виконання - три роки.

Копію ухвали скерувати позивачу для пред`явлення в установленому законом порядку для виконання і внесення відомостей до Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого та рухомого майна.

Копію ухвали після її виконання направити відповідачу - для відмова

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею в порядку ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день складення її повного тексту, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя В.В. Самсонова