Справа № 182/1190/21
Провадження № 2/195/97/25
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28.08.2025 року с-ще Томаківка
Дніпропетровської області
Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Колодіної Л.В.,
за участі секретаря судового засідання Левкович І.В.,
представника позивача адвоката Танько Б.О. ( в режимі ВКЗ з використанням власних технічних засобів),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Томаківського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє представник адвокат Танько Богдан Олександрович, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики,
позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє представник адвокат Танько Б.О. звернулася до суду із позовом до громадянина ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики.
На виконання обов`язку відносно повернення грошей відповідачу було направлено поштове відправлення. Дану вимогу відповідач отримав 27 грудня 2019 року, проте борг у встановлений термін (не пізніше 09 січня 2020 року) не повернув, на усні вимоги не реагує, борг повернути відмовляється.
Дана справа надійшла до Томаківського районного суду Дніпропетровської області відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 31, ч. 4 та ч. 7 ст. 40 ЦПК України.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2024 року визначено головуючого суддю Колодіну Л.В.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Танько Б.О. підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити в повному обсязі. Не заперечує проти прийняття судом заочного рішення.
В судове засіданні відповідач не з`явився, не надав суду заяву про відкладення. Відповідач був належним чином повідомлений. При вирішенні питання щодо можливості проведення судового засідання за відсутності відповідача, суд враховує наступне. Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Починаючи з жовтня 2024 року та по серпень 2025 року справа призначалася к слуханню 12 разів, а сам: 02.10.2024 року, 07.11.2024 року, 13.11.2024 року, 29.11.2024 року, 28.01.2025 року. 05.03.2025 року. 01.04.2025 року, 22.04.2025 року, 21.05.2025 року, 18.06.2025 року, 17.07.2025 року, 19.08.2025 року. Так, рекомендоване повідомлення про виклик в судове засідання на 18.06.2025 року, направлене на адресу відповідача, повернуто до суду із вказанням причини повернення «за закінченням терміну зберігання». Крім того, рекомендоване повідомлення про виклик в судове засідання на 17.07.2025 року, направлене на адресу відповідача, повернуто до суду із вказанням причини повернення «за закінченням терміну зберігання». Крім того, рекомендоване повідомлення про виклик в судове засідання на 19.08.2025 року, направлене на адресу відповідача, повернуто до суду із вказанням причини повернення «за закінченням терміну зберігання». Також відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в мережі Інтернет. Крім того, суд враховує також той факт, що позов надійшов до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 26.02.2021 року.
Так, 21.10.2024 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача, де останній вказує, що розписку від 16 серпня 2017 року він не писав та грошових коштів на підставі цієї розписки не отримував. Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Однак, останній не надав суду рішення чи копію позовної заяви, де він оскаржує дійсність розписки від 16 серпня 2017 року.
В судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 суду пояснив, що позивачка його дружина, вони та відповідач - є кумовими. Так, у серпні 2017 року відповідач мав матеріальні труднощі. Відповідач попросив у нього позичити гроші. На той час родина ОСОБА_7 мала гроші, т.я. бажали купити новий автомобіль. Він та позивачка все ж таки вирішили допомогти ОСОБА_6 . Вимоги розписки вони довго обговорювали. Текст розписки ОСОБА_6 виготовляв сам. В призначений час позивачка та третя особа принесли гроші до кабінету ОСОБА_5 .. Він передав гроші в розмірі 43 000 доларів ОСОБА_8 , яка їх перерахувала. В той час в кабінеті знаходилися позивачка, відповідач, третя особа, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Останній гроші у руки не брав і не рахував, однак був присутній при рахуванні. Після того, як відповідач отримав гроші, він поставив свій підпис, потім ОСОБА_8 та ОСОБА_11 також зробили письмові записи у розписці. Крім того, третя особа пояснила суду, що ніякого тиску морального, психологічного не було, погроз також не було. На той час вони були в дружних відносинах. Відносно повернення грошей, вони неодноразово зверталися до відповідача, однак гроші повернуті не були.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу здійснюється за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, заслухав думку представника позивача, думку третьої особи, показання свідків, вивчивши, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку.
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1194 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Судом було встановлено наступні обставини.
Крім того, вищезазначена розписка містить строку де вказано: ОСОБА_2 та підпис.
Крім того, вищезазначена розписка містить строку де вказано наступне: «Факт отримання грошей ОСОБА_2 підтверджую». Далі міститься підпис та запис наступного змісту: ОСОБА_4 .
Крім того, вищезазначена розписка містить строку де вказано наступне: «Факт отримання грошей ОСОБА_2 підтверджую». Далі міститься підпис та запис наступного змісту: ОСОБА_5 .
Відповідно до копії вимоги про повернення боргу від 12.12.2019 року, направленою громадянкою ОСОБА_1 на адресу громадянина ОСОБА_2 , позивачка вкотре просить повернути борг за розпискою від 16.08.2017 року протягом 14 календарних днів з моменту отримання вимоги. Дану вимогу громадянин ОСОБА_2 отримав особисто 27.12.2019 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (том 1 а.с. 9-11).
Крім того, відповідно до копії вимоги про повернення боргу від 22.02.2021 року, направленою громадянкою ОСОБА_1 на адресу громадянина ОСОБА_2 , позивачка вкотре просить повернути борг за розпискою від 16.08.2017 року протягом 14 календарних днів з моменту отримання вимоги. Дану вимогу громадянин ОСОБА_2 отримав особисто 27.12.2019 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (том 1 а.с. 202-204).
Відповідно до інформації НБУ офіційний курс гривні щодо іноземних валют станом на 26.02.2021 року один долар США становить 27,9301 грн.
Аналізуючи текст розписки від 16.08.2017 року, суд вважає, що остання частина розписки від 16 серпня 2017 року відносно вимог зарахування в рахунок погашення боргу за розпискою від 23.12.2014 року - не може бути розглянуто судом, т.я. це вже було предметом самостійного розгляду спору в суді.
Так, Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено: стягнути з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , заборгованість за договором позики від 23.12.2014 року у сумі 701 500,00 грн., інфляційні втрати у сумі 39 284,00 грн., три відсотки річних від простроченої суми заборгованості у сумі 17 527,00 грн., а всього 758 311 (сімсот п`ятдесят вісім триста одинадцять) грн. 00 коп. Також стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 7583 (сім тисяч п`ятсот вісімдесят три) грн. 12 коп.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2019 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задоволено: Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення наступного змісту: відмовити позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення боргу в повному обсязі.
Однак, Постановою Верховного Суду від 20.01.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково: Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року скасовано: Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 23 грудня 2014 року в розмірі 701 500,00 грн, 3 % річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 17 527,00 грн залишено в силі; Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних витрат у розмірі 39 284,00 грн- скасовано, ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення наступного змісту: У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат у розмірі 39 284,00 грн відмовлено.
В судовому засіданні 22.04.2025 року третьою особою було надано оригінал розписки від 17.08.2019 року. Після ознайомлення, оригінал розписки головуючим було повернуто громадянину ОСОБА_3 ..
Таким чином, в матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані докази на підтвердження повернення грошових коштів позивачу.
Також в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано доказів того, що відповідач не складав та не ставив підпис в розписці. Крім того, відповідач не надав суду докази, які б підтверджували факт неотримання позичальником грошей по розписки від 16 серпня 2017 року.
Отже, враховуючи вимоги діючого законодавства України, встановлені судом обставини, суд приходить обгрунтованого висновку про те, що договір позики між громадянкою ОСОБА_1 та громадянином ОСОБА_2 був укладений у письмовій формі, відсутні правові підстави для відмови в задоволені позову, оскільки громадянин ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою від 17 серпня 2017 року.
Керуючись ст.ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст.2,4,12, 81, 82, 141, 174, 187, 191, 211, 274, 263-265, 268, 272, 273-276 ЦПК України, суд
позовні вимоги ОСОБА_1 , інтереси якої представляє представник адвокат Танько Богдан Олександрович, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача громадянин ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики та стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості задовольнити.
Стягнути з громадянина ОСОБА_2 на користь громадянки ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16 серпня 2017 року у розмірі 1200994 (один мільйон двісті тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири ) грн. 30 коп.
Текст рішення виготовлено 28.08.2025 року відповідно до вимог ч.6 ст.259 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються наступні дані сторін та інших учасників справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;
Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя: Л. В. Колодіна