Справа №: 635/5806/25 Провадження № 2/630/438/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Сухорукова І.М.,

за участю секретарів Дубрової А.І.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у м. Люботин Харківського району Харківської області цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Держави в особі Харківського районного суду Харківської області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області із чотирма позовами, в яких просив:

1)стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1 гривня за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, завдану суддею Харківського районного суду Харківської області О. Базовим за застосування до нього приниження гідності шляхом не вказання мотивів при прийнятті рішення щодо розгляду його заяви про відвід від 17.04.2025 року;

2)стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1 гривня за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, завдану суддею Харківського районного суду Харківської області О.В. Назаренко за застосування до нього приниження гідності шляхом не вказання мотивів при прийнятті рішення щодо розгляду його заяви про відвід від 11.07.2025 року;

3)стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1 гривня за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, завдану суддею Харківського районного суду Харківської області Т. Даниленко за застосування до нього приниження гідності шляхом не вказання мотивів при прийнятті рішення щодо розгляду його заяви про відвід від 26.05.2025 року;

4)стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1 гривня за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, завдану суддею Харківського районного суду Харківської області Т.Даниленко за застосування до нього приниження гідності шляхом не вказання мотивів при прийнятті рішення щодо розгляду його заяви про відвід від 26.05.2025 року.

На обгрунтування вказаних позовів ОСОБА_1 зазначив наступне.

Суддею Харківського районного суду Харківської області О. Пілюгіною розглядається цивільна справа за його позовом до Височанського селищного голови О.Мороза №635/855/24. Під час розгляду цивільної справи суддя О. Базов розглянув його заяву від 17.04.2025 про відвід судді Пілюгіної О.М. та, в ухвалі про відмову у задоволенні відводу від 22.04.2025 року, як на думку позивача, не вказав мотиви прийняття судового рішення, чим застосував до нього приниження гідності, чим йому спричинено моральну шкоду в розмірі 1 грн.

Суддею Харківського районного суду Харківської області О. Якішиною розглядається цивільна справа за його позовом до заступника Височанського селищного голови О.Тройно №635/3863/25. Під час розгляду цивільної справи суддя Назаренко О.В. розглянув його заяву від 11.07.2025 про відвід судді Якішиної О. та, в ухвалі про відмову у задоволенні відводу від 14.07.2025 року, як на думку позивача, не вказав мотиви прийняття судового рішення, чим застосував до нього приниження гідності, чим йому спричинено моральну шкоду в розмірі 1 грн.

Суддею Харківського районного суду Харківської області Т. Даниленко розглядається цивільна справа за його позовом до Височанського селищного голови О.Мороза №635/860/24. Під час розгляду цивільної справи суддя Т.Даниленко розглянула його заяву від 26.05.2025 про її відвід, та в ухвалі про відмову у задоволенні відводу від 27.05.2025 року, як на думку позивача, не вказав мотиви прийняття судового рішення, чим застосував до нього приниження гідності, чим йому спричинено моральну шкоду в розмірі 1 грн.

Суддею Харківського районного суду Харківської області Т. Даниленко розглядається цивільна справа за його позовом до Височанського селищного голови О.Мороза №635/878/24. Під час розгляду цивільної справи суддя Т.Даниленко розглянула його заяву від 26.05.2025 про її відвід, та в ухвалі про відмову у задоволенні відводу від 27.05.2025 року, як на думку позивача, не вказав мотиви прийняття судового рішення, чим застосував до нього приниження гідності, чим йому спричинено моральну шкоду в розмірі 1 грн.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року вказані справи передані до Люботинського міського суду Харківської області за підсудністю. Системою авторозподілу 08.08.2025 справи передано судді Сухорукову І.М.

Ухвалами Люботинського міського суду харківської області від 12 серпня 2025 р. було відкрито провадження по даних справах в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Люботинського міського суду харківської області від 12 серпня 2025 р. дані чотири цивільні справи об`єднано в одне провадження.

Від Харківського районного суду Харківської області 19.08.2025 надійшов відзив на вказані позови, де відповідач просив у задоволенні позовів відмовити.

Від позивача 02.09.2025 надійшла заява із відповіддю на відзив, де ОСОБА_1 просив не приймати до уваги відзив, так як відзив оформлений із порушеннями вимог частин 3-5 ст.178 ЦПК України.

У підготовче судове засідання позивач не з`явився, 02.09.2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про проведення підготовчого судового засідання у його відсутності.

Представник відповідача у підготовче судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі.

У підготовчому судовому засіданні судом було з`ясовано предмет та підстави позову із позовної заяви та додатків до неї.

Так, позивач ОСОБА_1 зазначає що йому державою в особі Харківського районного суду Харківської області було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 1 грн. При цьому, він зазначає, що шкоду спричинено діями суддів шляхом не вказання суддями у їх ухвалах про відмову у задоволенні відводів мотивів прийняття таких судових рішень.

Як вбачається з матеріалів справи, суддею Харківського районного суду Харківської області Базовим О.В. 22.04.2025 було постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Пілюгіної О.М. у цивільній справі №635/855/24. Суддею Харківського районного суду Харківської області Назаренко О.В. 14.07.2025 було постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Якішиної О.М. у цивільній справі №635/3863/25. Суддею Харківського районного суду Харківської області Даниленко Т.П. 27.05.2025 було постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Даниленко Т.П. у цивільній справі №635/860/24. Суддею Харківського районного суду Харківської області Даниленко Т.П. 27.05.2025 було постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Даниленко Т.П. у цивільній справі №635/878/24.

Судом у підготовчому судовому засіданні встановлено, що предметом спору у цій справі є відшкодування шкоди, завданої позивачу, як він вважає, ухваленими процесуальними рішеннями суддів під час розгляду цивільних справ.

Таким чином, у своїх позовних заявах ОСОБА_1 фактично ініціює перевірку законності ухвал суддів Харківського районного суду Харківської області про відмову у задоволенні відводів.

З наданих до суду матеріалів не вбачається, що зазначені ухвали у встановлений законом спосіб були скасовані судом вищої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

З положень статей 126, 129 Конституції України вбачається, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Розгляд судом позовних вимог про зобов`язання іншого суду вчинити певні процесуальні дії та (або) ухвалити рішення, пов`язане з розглядом іншої судової справи, провадження в якій відкрито, закони України не передбачають.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatismutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 08 травня 2018 року в справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року в справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).

У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що: «згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Проте у справі, яка переглядається, між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. За таких обставин слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя».

Згідно з частинами першою, одинадцятою статті 49 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI«Про судоустрій і статус суддів», суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine)).

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Закони України не передбачають розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18) зазначено, що, здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Позивач на час розгляду його справи Харківським районним судом Харківської області був наділений правом подавати відповідні заяви та клопотання у порядку, встановленому процесуальним законом.

Тобто, якщо позивач вважає, що суд допустив порушення норм права під час розгляду його справи, він має можливість оскаржити ухвалені у цій справі судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.

Відсутність правової регламентації права на оскарження вчинених під час розгляду конкретної справи дій, рішень чи бездіяльності суду не за правилами апеляційного та касаційного оскарження є легітимним обмеженням у судовому процесі, покликаним забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи за наявності у чинному законодавстві конкретних способів захисту їх прав та інтересів.

Така позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, що сформульовані у постановах від 03 квітня 2018 року в справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року в справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року в справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року в справі № 800/404/17.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Правові висновки щодо відповідальності судді чи суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц ( провадження № 14-185 цс 18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, (провадження14-399 цс 18),від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Приписи «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19), від 22 березня 2023 року у справі № 686/10652/21 (провадження № 61-2766св22).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 24 листопада 2021 року у справі № 686/31901/19 (провадження № 61-6964св20) зазначено, що «з огляду на підстави та зміст позову, викладені вище мотиви та висновки, позов ОСОБА_1 до держави України в особі Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, оскільки оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). Допущені судами порушення процесуального закону згідно з частиною третьою статті 400 та частини другої статті 414 ЦПК України становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень із закриттям провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) вказано, що: «приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на підстави та зміст позовів, а також викладені вище мотиви та висновки, позови ОСОБА_1 до держави України в особі Харківського районного суду Харківської області про відшкодування моральної шкоди не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства, оскільки оскарження дій судів та суддів щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Вчинення або невчинення суддею чи судом процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення, можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені чи ухвалені.

Виходячи з зазначеного, вимоги ОСОБА_1 у цій справі не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 197, 200, 255, 259, 260 ЦПК України,

постановив:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Харківського районного суду Харківської області про відшкодування моральної шкоди - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.

Сторони: позивач ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 ;

відповідач: Держава в особі Харківського районного суду Харківської області, адреса 62458, Харківська обл., с-ще Покотилівка, вул. Сковороди, 18.

Суддя І.М. Сухоруков