Справа № 366/3010/24 Провадження № 2/366/107/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року Іванківський районний суд Київської області в складі: головуючогосудді Ткаченко Ю.В., за участю секретаря судових засідань Морозової Я.Р., за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Стахова А.О. (в режимі відеоконференції), представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Семака А.Я., відповідача ОСОБА_3 , розглянувши в селищі Іванків Київської області, у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Стахова Андрія Олексійовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний нотаріус Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяна Петрівна про визнання права на спадкування; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом; скасування рішення про державну реєстрацію прав; витребування з незаконного володіння житлового будинку,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

07 жовтня 2024 року до Іванківського районного суду Київської області надійшла справа за позовом ОСОБА_1 (далі по тексту Позивач) в особі представника адвоката Стахова Андрія Олексійовича (далі по тексту Представник позивача) до ОСОБА_2 (далі по тексту Відповідач 1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний нотаріус Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяна Петрівна (далі по тексту Третя особа) про визнання права на спадкування; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом; скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , 1962 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За фактом смерті ОСОБА_5 третьою особою було заведено спадкову справу за № 227/2023 та видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 2907 від 09.11.2023 року на ім`я ОСОБА_2 , яка доводиться спадкодавцю сестрою, що має право на спадкування в порядку другої черги у відповідності до вимог ст. 1262 ЦК України.

Позивач вважає, що дане свідоцтво видано з істотним порушенням вимог законодавства, що мало наслідком порушення її права на спадщину.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак на момент відкриття спадщини позивачу було 17 повних років (неповнолітня особа). Тобто, позивач на момент відкриття спадщини прийняла її фактично, що не потребувало подання будь-яких окремих заяв про прийняття спадщини, оскільки прийняття спадщини згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК України передбачає інший порядок. В такому разі особа вважається такою, що автоматично прийняла спадщину окрім випадків, коли існують чітко визначені підстави відмови у її прийнятті.

При видачі оспорюваного у даній справі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом дану обставину не було перевірено, що свідчить про порушення третьою особою пункту 5.5. Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно з яким при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 ЦК України.

Тобто, ОСОБА_2 не мала права на спадкування в зв`язку з наявністю спадкоємця першої черги, який прийняв спадщину фактично, а тому видане свідоцтво про право на спадщину є незаконним та таким, що підлягає визнанню недійсним.

Рух справи

Ухвалою суду від 09.10.2024 року прийнято позову заяву до провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання /а.с. 30-31/.

Разом з позовною заявою до суду від представника ОСОБА_1 адвоката Стахова А.О. надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 235).

Ухвалою суду від 09.10.2024 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Стахова Андрія Олексійовича про забезпечення позову та постановлено: «Накласти арешт на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 235)» /а.с. 32-33/.

15.11.2024 через систему «Електронний Суд» від представника ОСОБА_1 адвоката Стахова А.О. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів, а саме: копію свідоцтва про народження та про шлюб ОСОБА_1 /а.с. 52-58/.

18.11.2024 підготовчий розгляд справи було відкладено на 20.01.2025 за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Семака А.Я. /а.с. 60, 61/.

04.12.2024 до суду надійшов Лист-повідомлення № 210/01-16 від 04.12.2024 від Іванківської державної нотаріальної контори про залишення без виконання ухвали суду від 09.10.2024 про забезпечення позову /а.с. 71-72/.

05.12.2024 від Центру надання адміністративних послуг Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області до суду надійшов лист № 09-24-243 від 04.12.2024 «Про повернення рішення суду» де повідомлено, що у разі проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів, що набрали законної сили, до впровадження відповідної інформаційної взаємодії - реєстраційні дії проводяться за зверненням заявника /а.с. 74-77/.

20.01.2025 підготовчий розгляд справи було відкладено на 03.02.2025 за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Семака А.Я. /а.с. 92, 93/.

03.02.2025 підготовчий розгляд справи відкладено на 24.03.2025 в зв`язку із зміною позовних вимог позивачем та залучення до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 (далі по тексту Відповідач 2), в якій позивач та її представник просять:

- Прийняти заяву про зміну предмету позову та здійснювати подальший розгляд справи з урахуванням позовних вимог, сформованих в цій заяві;

- Залучити до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) спадкоємцем першої черги спадкування за законом, як таку, що фактично прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 ;

- Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 2907 від 09.11.2023 року, що видане Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 );

- Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70453166 від 29.11.2023 р. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (РНОНМ: 235), яке прийнято Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною;

- НОВА ВИМОГА: Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (РНОНМ: 235) /а.с. 99-102/.

Ухвалою суду від 03.02.2025 прийнято заяву позивача про зміну предмета позову /а.с. 103-104/.

28.02.2025 до суду від Іванківської державної нотаріальної контори за № 154/01-16 від 28.02.2025 надійшла копія спадкової справи після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 130-151/.

24.03.2025 підготовчий розгляд справи було відкладено на 16.04.2025 за клопотанням представника позивача /а.с. 152-155/.

20.03.2025 через систему «Електронний Суд» від представника ОСОБА_1 адвоката Стахова А.О. надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач та її представник просять:

1. Прийняти заяву про зміну предмету позову та здійснювати подальший розгляд справи з урахуванням позовних вимог, сформованих в цій заяві;

2. Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) спадкоємцем першої черги спадкування за законом, як таку, що фактично прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 ;

3. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 2907 від 09.11.2023 року, що видане Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 );

4. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70453166 від 29.11.2023 р. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (РНОНМ: 235), яке прийнято Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною;

5. Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (РНОНМ: 235);

6. (НОВА ВИМОГА) Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 2908, що видане Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 );

7. (НОВА ВИМОГА) Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70453374 від 29.11.2023 р. про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на земельну ділянку з кадастровим номером: :04:000:0318, яке прийнято Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною;

8. (НОВА ВИМОГА) Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 2909, що видане Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 );

9. (НОВА ВИМОГА) Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70453606 від 29.11.2023 р. про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:000:0309, яке прийнято Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною.

Ухвалою суду від 16.04.2025 року постановлено: прийняти заяву позивача про зміну предмета позову в даній справі; закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду /а.с. 162-164/.

26.05.2025 за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Семака А.Я. для підготовки до судових дебатів, - оголошено перерву до 03.06.2025 року до 15 год. 30 хв. /а.с. 179-183/.

28.05.2025 до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Стахова А.О. надійшло клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в якому просять стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 37 000 грн. (тридцять сім тисяч гривень) /а.с. 189-196/.

30.05.2025 до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Стахова А.О. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів (копію ухвали Київського апеляційного суду від 27.05.2025 року) /а.с. 197-202/.

24.06.2025 розгляд справи не відбувся, через відсутність електропостачання /а.с. 209/.

Розгляд справи відкладено на 24.06.2025 року на 13 год.

Позиція сторін

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Стахов А.О. підтримав заяву про зміну позовних вимог та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній. Також просив суд стягнути на користь позивача судові витрати по справі та витрати на правову допомогу.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Семак А.Я. заперечував проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими. Відзиву, заперечень не надали.

Відповідач ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленої про розгляд справи, в підготовчі та судові засідання не з`являлася, відзиву, заяв та клопотань до суду від ОСОБА_3 не надходило.

ОСОБА_3 в судових дебатах пояснила суду, що позов не визнає. ОСОБА_2 доглядала свого брата ОСОБА_4 , тому вважає її законним спадкоємцем. У спірному будинку зроблено частково ремонт і ще продовжується.

Третя особа Іванківська державна нотаріальна контора в судові засідання не з`явилися, заяв та клопотань не надіслали.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Млачівка Поліського району Київської області і її батьками є: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 /а.с. 57, 58/.

29 листопада 2023 року державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Т.П. видано свідоцтво про право власності за законом, яке зареєстровано в реєстрі за № 2907. Згідно даного свідоцтва, після смерті ОСОБА_4 , 1962 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняла спадщину сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 /а.с. 9/.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо об`єкта за № 395819051 від 20.09.2024 року, - ОСОБА_2 являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2907, виданий 29.11.2023, видавник: Іванківська державна нотаріальна контора /а.с. 10-11/.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта за № 395819523 від 20.09.2024 року, - ОСОБА_2 являється власником земельних ділянок з кадастровими номерами:

:03:000:0309, на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2909, виданий 29.11.2023, видавник: Іванківська державна нотаріальна контора;

:04:000:0318, на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2908, виданий 29.11.2023, видавник: Іванківська державна нотаріальна контора /а.с. 21-24/.

Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 09 жовтня 2024 року державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Дударєвою І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1102, - ОСОБА_2 (Продавець) передала у власність, а ОСОБА_3 (Покупець) прийняла і сплатити за ціною та на умовах, передбачених цим договором, житловий будинок АДРЕСА_1 . Житловий будинок, який відчужується за цим договором розташований на земельній ділянці, площею 0,25 га, кадастровий номер :01:003:0008, яка не приватизована, право власності на неї не виготовлялося. Відчужуваний житловий будинок належить Продавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Іванківською державною нотаріальною контрою 29 листопада 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2907. Державна реєстрація права власності за Продавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена Іванківською державною нотаріальною конторою 29 листопада 2023 року, номер відомостей про речове право: 52732010, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 235. Житловий будинок, який відчужується, знаходиться на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер :01:003:0008, цільове призначення земельної ділянки: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) /а.с. 112-115/.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 401138289 від 28.10.2024 року, - ОСОБА_3 являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2-1102, виданий 09.10.2024, видавник: Іванківська державна нотаріальна контора /а.с. 116-117/.

Також судом досліджено спадкову справу, з якої слідує, що після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину прийняла його сестра ОСОБА_2 , шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до Іванківської державної нотаріальної контори (спадкова справа № 227/2023). На підставі заяви ОСОБА_2 від 29.11.2023 року Іванківською державною нотаріальною контрою були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_4 , а саме: житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, розміром 1,4569 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельна ділянка, розміром 1,0428, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та зареєстровані в реєстрі за № 2907, 2908, 2909 відповідно /а.с. 130-150/.

Зміст спірних правовідносин

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права на спадкування за законом і неможливістю реалізації цього права через видачу нотаріусом свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно іншому спадкоємцю, яка не мала права на спадкування в зв`язку з наявністю спадкоємця першої черги.

Мотиви суду та застосовані норми права

Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступного висновку.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються ЦК України та іншими законодавчими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом право на спадкування одержують спадкоємці за законом (стаття 1223 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Аналогічна норма міститься в пункті 3.9 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно з яким малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не було подано заяву про відмову від прийняття спадщини з дотриманням вимог, встановлених законодавством.

Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Як вбачається із досліджених матеріалів спадкової справи №227/2023, заведеної 04.10.2023 до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про прийняття спадщини звернулася його сестра ОСОБА_2 Заяву про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_2 подала до нотаріальної контори 29.11.2023 року, в якій вказала, що інших спадкоємців не має, померлий на день смерті в шлюбі не перебував.

Водночас позивач, будучи неповнолітньою на момент смерті свого батька - ОСОБА_4 , прийняла спадщину після його смерті в порядку ч. 4 ст. 1268 ЦК України, оскільки протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини не відмовилася від неї, а відтак є спадкоємцем першої черги в праві власності на спадкове майно ОСОБА_4 .

Законом не обмежується строк на подачу заяви спадкоємцем про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)].

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу про захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Нормами Цивільного кодексу України передбачено можливість захисту прав спадкоємців як шляхом внесення змін до свідоцтва про право на спадщину (ст. 1300 ЦК України), так і шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301 ЦК України).

Згідно зі ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців.

Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

Передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» та «визнання свідоцтва про право на спадщину» є різними. Недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року по справі № 209/1235/20.

З матеріалів справи слідує, що при видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину, нотаріусом не було перевірено наявність спадкоємців, що свідчить про порушення третьою особою пункту 4.16 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно з яким при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

За змістом норм статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмова від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

З наведених норм права та обставин справи слідує, що відповідач ОСОБА_2 не мала права на спадкування в зв`язку з наявністю спадкоємця першої черги, який прийняв спадщину фактично.

Звертаючись до суду з позовом, представником позивача - адвокатом Стаховим А.О. заявлено вимогу саме про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я ОСОБА_2 , посилаючись на положення ст. 1301 ЦК України.

Згідно з п. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувана (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувану (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку.

З огляду на викладене, оскільки право власності ОСОБА_1 на належну їй частину спадкового майна після смерті батька не припинилось, тому нотаріусом безпідставно видано на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельні ділянки, які зареєстровані на праві власності за спадкодавцем.

Відтак суд приходить до висновку про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом № 2907, № 2908, № 2909 від 29.11.2023 року, що видані Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), якими посвідчено право ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване у реєстрі нотаріальних дій за № 2907 та на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:000:0309 і :04:000:0318, зареєстровані реєстрі нотаріальних дій за № 2909 і № 2908 відповідно.

Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірний житловий будинок та земельні ділянки, суд зазначає наступне.

Державна реєстрація речових прав виконує важливу функцію інформування третіх осіб про права та обтяження на майно, а у випадках, встановлених законом, з такою реєстрацією пов`язується виникнення прав на нерухоме майно (абзац третій частини другої статті 331 ЦК України).

Державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20)).

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Також, слід взяти до уваги, що згідно з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), у якій зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року в справі № 753/905/18, від 10 березня 2021 року у справі № 127/2209/18, від 17 березня 2021 року у справі № 201/8844/18, просить в позові відмовити.

З огляду на те, що свідоцтва про право на спадщину видані ОСОБА_2 державним нотаріусом без врахування частки інших спадкоємців, а отже державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 на спірні житловий будинок та земельні ділянки підлягає скасуванню, оскільки реєстрація останніх за відповідачем ОСОБА_2 в цілій частині порушує право позивача на спадкове майно.

Таким чином, вимоги позивача в частині скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірне спадкове майно підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про витребування майна від відповідача ОСОБА_3 на користь позивача, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З огляду на те, що відчуження будинку відбулося всупереч волі позивача та за відсутності правових підстав, тобто з порушенням вимог закону, суд вважає за необхідне витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Висновки за результатами розгляду

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналіз норм статей 12, 13, 89 ЦПК України дає підстави вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Вирішення питання про судові витрати

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною 1 статті Закону України "Про судовий збір", судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Вимогами ч. 9 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З матеріалів справи слідує, що позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 3 633,60 грн. (за три позовні вимоги немайнового характеру) та 605,60 грн. (за подачу до суду заяви про забезпечення позову) /а.с. 7, 19/.

Крім того, судом задоволено п`ять позовних вимог немайнового характеру, за які позивачем не було сплачено судовий збір, тому суд, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», приходить до висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 6 056 грн. (1211,20 (судовий збір за одну позовну вимогу немайнового характеру) * 5 (кількість вимог).

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача.

Враховуючи вимоги статтей 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 судових витрат, що складаються з 3 633,60 грн. на користь позивача, а 6 056 грн. на користь держави.

Позивачем заявлено також вимогу про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 37 000 грн. (тридцять сім тисяч гривень).

Положеннями ст. 137 ЦПК України регламентовано, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану з справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Указана судова практика є незмінною.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що до клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу стороною позивача надані докази на підтвердження обсягу понесених позивачем витрат та їх розміру /а.с. 13, 20, 196/.

У судовому засіданні представник позивача на задоволенні клопотання про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу наполягав.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Семак А.Я. та відповідач ОСОБА_3 жодних заяв та заперечень з приводу стягнення витрат на правову допомогу до суду та під час судового засідання не надали.

За змістом ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях чч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц).

Слід зазначати, що вид та характер правничої допомоги, що відображений у вищевказаний доказах, дає підстави суду стверджувати, що правнича допомога у такому виді стосується та пов`язана з цією справою, була необхідною для здійснення провадження у ній, тобто є обґрунтованою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76, 81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Стахова Андрія Олексійовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний нотаріус Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяна Петрівна про визнання права на спадкування; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом; скасування рішення про державну реєстрацію прав; витребування з незаконного володіння житловий будинок, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) спадкоємцем першої черги спадкування за законом, як таку, що фактично прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 .

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 2907 від 29.11.2023 року, що видане Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70453166 від 29.11.2023 р. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (РНОНМ: 235), яке прийнято Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (РНОНМ: 235).

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 2908, що видане Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70453374 від 29.11.2023 р. про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на земельну ділянку з кадастровим номером: :04:000:0318, яке прийнято Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 2909, що видане Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70453606 від 29.11.2023 р. про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:000:0309, яке прийнято Державним нотаріусом Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяною Петрівною.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений позивачем судовий збір при подачі позову до суду в розмірі 3 633,60 грн. (три тисячі шістсот тридцять три гривні шістдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений позивачем судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову до суду в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Держави судовий збір у розмірі 6 056 грн. (шість тисяч п`ятдесят шість гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу в розмірі 37 000 грн. (тридцять сім тисяч гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Іванківський районний суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (04 липня 2025 року).

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відомості про учасників сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2

Представник позивача: Адвокат Стахов Андрій Олексійович, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , адреса: 10014, м. Житомир вул. Мала Бердичівська,16-а

Відповідач 1: ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3

Відповідач 2: ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Державний нотаріус Іванківської державної нотаріальної контори Воробей Тетяна Петрівна, адреса: 07201, Київська область Вишгородський район селище Іванків вул. Івана Проскури,26

Суддя: Юрій ТКАЧЕНКО