ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 581/409/22

провадження № 61-14526св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Липоводолинська селищна рада Роменського району Сумської області,

розглянув у попередньому судовому засідання у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 березня 2024 року в складі судді Бутенка Д. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року в складі колегії суддів Криворотенка В. І., Філонової Ю. О., Рунова В. Ю. у справі за позовом ОСОБА_1 до Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області про визнання права власності на земельні ділянки у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області (далі - Липоводолинської селищної ради) про визнання права власності на земельні ділянки у порядку спадкування за законом.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_2 , який за життя склав заповіт і все своє майно заповів своїй дочці ОСОБА_3 (мати позивача). Після смерті діда відкрилася спадщина на:

- земельні ділянки з кадастровими номерами :02:003:0190 площею 3,0855 га та :02:002:0222 площею 0,1403 га;

- житловий будинок, який знаходиться на АДРЕСА_1 ;

- грошові вклади.

Після смерті ОСОБА_2 мати позивача ОСОБА_3 прийняла спадщину та отримала свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок та на грошові вклади.

Однак, позивач зазначала, що до складу спадкового майна, яке успадкувала її мати, не було включено земельну ділянку (пай), що належала померлому ОСОБА_2 як члену Фермерського господарства «ОСОБА_4» (далі - ФГ «ОСОБА_4»), оскільки за життя він не встиг отримати державний акт на землю та здійснити державну реєстрацію права власності, чим у свою чергу скористалася голова фермерського господарства ОСОБА_4 та незаконно отримала на своє ім`я державний акт серії ЯБ № 335691 на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:003:0190 площею 3,0855 га та :02:002:0222 площею 0,1403 га, які належали ОСОБА_2 .

Звертала увагу на те, що факт набуття ОСОБА_2 права приватної власності на спірні земельні ділянки та незаконне заволодіння ОСОБА_4 земельними ділянками встановлено рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року та постановою Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року, на підставі яких державний акт на право власності на земельні ділянки, виданий на ім`я ОСОБА_4 , визнаний недійсним, право приватної власності припинено.

Крім того, позивач зазначала, що вона після смерті матері ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) прийняла спадщину. Однак, державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірні земельні ділянки, у зв`язку з тим, що відсутня державна реєстрація цих ділянок за померлим ОСОБА_2 .

Позивач, посилаючись на те, що вона позбавлена можливості реалізувати своє право на спадщину в позасудовому порядку, просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:003:0190 площею 3,085 га та :02:002:0222 площею 0,14 га, які знаходяться на території Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області, та належали померлому ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Липоводолинський районний суд Сумської області рішенням від 17 листопада 2022 рокупозов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0190, загальною площею 3,0855 га, яка належала ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як набуте нею в порядку спадкування за законом.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки земельної ділянкиз кадастровим номером, загальною площею 0,14 га, яка належала ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як набуте нею в порядку спадкування за законом.

У задоволенні позову в іншій частині відмовив у зв`язку з його необґрунтованістю.

Рішення суду мотивовано тим, що за життя ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку загальною площею 3,2258 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Липоводолинської селищної ради Сумської області (кадастрові номери :02:003:0190, :02:002:0222), на яку в подальшому ОСОБА_4 без відповідних правових підстав отримала державний акт на право приватної власності серії ЯБ № 335691, який визнаний недійсним на підставі рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року.

Позивач у порядку спадкування за законом та за заповітом після смерті ОСОБА_2 та матері ОСОБА_3 набула право власності на земельний пай (ділянку) у розмірі 2/3 його частки (1/3 після смерті матері та 1/3 після смерті свого батька, який успадкував цю частину після смерті своєї дружини, з урахуванням відмови від прийняти спадщини після смерті свого батька братом позивача на користь останньої).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання права власності на 1/3 частку земельних ділянок, суд першої інстанції керувався тим, що така частка успадкована ОСОБА_5 (брат позивача), у зв`язку з чим судове рішення не може порушувати чи обмежувати права зазначеного спадкоємця на вказане майно.

Короткий зміст заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами

У лютому 2024 року Липоводолинська селищна рада звернулася до суду з заявою про перегляд за нововиявленою обставиною рішення суду, ухваленого у цій справі.

В обґрунтування зазначеної заяви заявник посилався на те, що підставою для часткового задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за нею право власності на спірні земельні ділянки у порядку спадкування стало рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року у справі № 581/283/21 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельні ділянки серії ЯБ № 335691, виданого на ім`я ОСОБА_4 , яке залишене без змін постановою Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року. Однак, Верховний Суд постановою від 17 січня 2024 року у справі № 581/283/21 скасував рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Липоводолинської селищної ради, Роменської районної державної адміністрації Сумської області, ОСОБА_4 , правонаступниками якої є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Сумській області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 з огляду на наявність чинного державного акта серії ЯБ № 335691 на право власності на земельну ділянку, загальною площею 3,2258 га, розташовану на території Липоводолинської селищної ради Липоводолинського району Сумської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданого на ім`я ОСОБА_4 , заявник просив суд скасувати рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 листопада 2022 року у цій справі та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Липоводолинський районний суд Сумської області рішенням від 13 березня 2024 року заяву Липоводолинської селищної ради задовольнив.

Скасував за нововиявленою обставиною рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 листопада 2022 року.

Відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на земельні ділянки у порядку спадкування за законом.

Задовольняючи заяву Липоводолинської селищної ради про перегляд рішення цього суду за нововиявленою обставиною, суд першої інстанції керувався тим, що зазначена заявником обставина для перегляду рішення суду у цій справі є нововиявленою у розумінні пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України, оскільки скасування рішення суду у справі № 581/283/21 має наслідком інше за змістом вирішення спору у цій справі № 581/409/22 щодо набуття у порядку спадкування ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки спірних земельних ділянок, які належали її діду ОСОБА_2 та її матері.

Тому, врахувавши чинність, після прийняття постанови Верховним Судом від 17 січня 2024 року у справі № 581/283/21, державного акта на право власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_4 , суд вважав, що рішення суду від 17 листопада 2022 року про визнання права власності на 2/3 частки земельної ділянки за ОСОБА_1 підлягає скасуванню за нововиявленою обставиною з ухваленням нового рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі у зв`язку з обранням нею неефективного та неналежного способу захисту її права на спадщину, з урахуванням пропуску позовної давності, шляхом визнання за нею права власності на майно в порядку спадкування.

Сумський апеляційний суд постановою від 03 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 березня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши про те, що рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не спростовано доводами апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

24 жовтня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 березня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Липоводолинської селищної ради про перегляд за нововиявленою обставиною рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 листопада 2022 року в справі № 581/409/22.

У касаційній скарзі заявник посилається на підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, а також не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду:

- від 12 грудня 2018 року в справі № 367/2259/15, від 28 листопада 2018 року в справі № 753/12382/15, відповідно до яких позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення, а без заяви сторони у спорі позовна давність, за власної ініціативою, застосовуватись не може;

- від 14 березня 2018 року в справі № 464/5089/15, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, згідно яких початок перебігу позовної давності залежить від виду позовних вимог;

- від 16 грудня 2020 року в справі № 467/356/19, відповідно до якої право власності на земельну ділянку виникає на підставі правопороджувальних фактів (правочинів, адміністративних актів тощо).

- від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, згідно з якими державний акт на землю не має самостійного юридичного значення та не є підставою набуття права власності на землю. Для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку визнання недійсним державного акта не є необхідним;

- від 22 вересня 2021 року в справі № 227/3750/19, за якою визнання права власності в порядку спадкування за заповітом є належним способом захисту прав спадкоємця, якщо вбачаються перешкоди в оформленні його спадкових прав у нотаріальному порядку;

- від 28 липня 2021 року у справі № 212/4585/17, згідно з якою суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається;

- від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14 та від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13, за яким не є підставою перегляду справи за нововиявленими обставинами недоліки розгляду справи судом, оскільки такий перегляд має на меті не усунення судових помилок.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року в справі № 581/283/21 встановлено обставини правомірного набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку, її успадкування ОСОБА_3 , а в подальшому - ОСОБА_1 , а також відсутність у ОСОБА_4 права власності на спірну землю, та незаконність видачі на її ім`я державного акта серія ЯБ № 335691. Під час перегляду зазначеної справи Верховний Суд підтвердив правильність встановлених судом першої інстанції зазначених обставин, а також підтвердив порушення відповідачами права позивача як спадкоємця на отримання у спадщину спірних земельних ділянок. Тому заявник вважає, що помилковими є висновки судів, що рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року в справі № 581/283/21 має преюдиційний зв`язок із рішенням суду першої інстанції від 17 листопада 2022 року у цій справі. Скасування у касаційному порядку рішення суду у справі № 581/283/21 не впливає на юридичну оцінку встановлених під час розгляду цієї справи у рішенні суду від 17 листопада 2022 року обставин щодо набуття позивачем у порядку спадкування права власності на 2/3 частки земельних ділянок.

Також заявник не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що чинність державного акта на право власності на земельну ділянку, видане на ім`я ОСОБА_4 , є перешкодою для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки, як такого, що набуте нею у порядку спадкування. Зазначає, що ОСОБА_2 , його спадкоємиця ОСОБА_3 та позивач набули право власності на спірну земельну ділянку на законних підставах, тому це право не може припинитися через незаконну видачу державного акта на ім`я іншої особи. Також звертає увагу на те, що на час видачі державного акта на ім`я ОСОБА_4 земельна ділянка перебувала у власності спадкоємиці ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , а тому набути її у власність ОСОБА_4 не могла.

Крім того, зазначає, що оскільки ОСОБА_4 незаконно набувала право власності на землю, то саме по собі існування виданого на її ім`я державного акта, не може вважатися істотною обставиною суттєвого, наслідком якою є перегляд за нововиявленими обставинами і скасування остаточного рішення суду від 17 листопада 2022 року у цій справі.

Також вважає помилковими висновки судів про пропуск нею позовної давності. Зазначає, що відлік позовної давності для вимог у цій справі має починатися з моменту, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку права власності на спірні земельні ділянки. Тому встановлення Верховним Судом у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 581/283/21 пропуску загального строку давності ОСОБА_1 (у частині вимог про визнання недійсним державного акту) не має правового значення для вирішення спору у цій справі № 581/409/22, де розглядався спір з іншими предметом та підставами позову.

Крім того, звертає увагу на те, що під час розгляду цієї справи відповідач не заявляв вимог про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 наслідків спливу позовної давності, а навпаки визнав позовні вимоги у цій справі, а також просив їх задовольнити. У зв`язку з чим, відмовляючи у задоволенні позову у цій справі у зв`язку зі спливом позовної давності, суди допустили неправильне застосування до спірних правовідносин статей 261, 267 ЦК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 19 березня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Липоводолинського районного суду Сумської області.

Справу передано до Верховного Суду у квітні 2025 року.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

ОСОБА_8 (мати позивача) народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у с. Липова Долина Липоводолинського району Сумської області (а. с. 7).

02 серпня 1970 року ОСОБА_8 уклала шлюб із ОСОБА_9 та після реєстрації шлюбу обрала прізвище чоловіка « ОСОБА_10 » (а. с. 8).

Позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Чугуїв Харківської області (а. с. 4-6).

Земельна ділянка (пай) площею 3,16 га надана ОСОБА_2 у складі ФГ ОСОБА_4 (площа 25,3 га), на яку видавався державний акт на право приватної власності на землю серії CM, зареєстрованого 11 січня 1995 року за № 30 на підставі рішення Липоводолинської селищної ради від 04 березня 1993 року (а. с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а. с. 9).

За життя ОСОБА_2 склав заповіт, яким все своє майно, яке буде йому належати на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, заповів своїй дочці ОСОБА_3 (а. с. 12).

На підставі заяви ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 18 липня 1996 року заведена спадкова справа.

15 та 21 листопада 1996 року ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 та грошові кошти (а. с. 15-21, 157).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла (а. с. 10).

11 квітня 2008 року у Остерській державній нотаріальної конторі заведена спадкова справа № 539/2013 після смерті ОСОБА_3 . Спадкоємцями першої черги за законом після її смерті були ОСОБА_9 (чоловік), ОСОБА_5 (син) та ОСОБА_1 (а. с. 21-40).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_9 (а. с. 11).

14 червня 2013 року у Остерській державній нотаріальної конторі заведена спадкова справа № 90/2013 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 за заявою ОСОБА_1 ОСОБА_5 своєю заявою від 05 липня 2013 року відмовився від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 (а. с. 41-48).

13 травня 2014 року ОСОБА_5 , ОСОБА_1 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Остерської районної державної нотаріальної контори Велігоша Л. М., по 1/3 частці грошових вкладів з відповідним відсотками та нарахованою компенсацією кожному, що належало ОСОБА_3 (а. с. 39).

13 травня 2014 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 1/3 частку грошових вкладів з відповідним відсотками та нарахованою компенсацією, що належали ОСОБА_3 , спадкоємцем якої за законом був чоловік ОСОБА_9 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, та на грошові вклади з відсотками та нарахованою компенсацією, які належали ОСОБА_9 (а. с. 48).

31 березня 2020 року державний нотаріус Остерської районної державної нотиаріальної контори Велігоша Л. М. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0190 через ненадання документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій (а. с.19).

Рішенням від 22 листопада 2021 року Липоводолинський районний суд Сумської області у справі № 581/283/21 позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав недійсним державний акт серії ЯБ № 335691 на право власності на земельну ділянку площею 3,226 га, розташовану на території Липоводолинської селищної ради Липоводолинського району Сумської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданий на ім`я ОСОБА_4 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.08.361.00629 від 20 грудня 2005 року. У задоволенні решти вимог відмовив.

Сумський апеляційний суд постановою від 16 лютого 2022 року рішенням Липоводолинського районного суд Сумської області від 22 листопада 2021 року по суті вирішення позовних вимог залишив без змін (а. с. 54-61, 63-66, 87-92).

Вирішуючи спір у частині визнання недійсним державного акта, суди керувалися тим, що земельний пай площею 3,226 га, який за життя належав ОСОБА_2 після розпаювання земель колгоспу «Липоводолинський», було включено до земельної ділянки, переданої у власність для організації фермерського господарства ОСОБА_4 загальною площею 25,3 га. Проте, спадкоємця ОСОБА_2 за заповітом - ОСОБА_11 не була включена до списку громадян, яким погоджується надання дозволу на розробку технічної документації з виготовлення державних актів на право власності на землю, а ОСОБА_4 погоджено надання такого дозволу без достатньої правової підстави. Тому, суди дійшли висновку про порушення діями усіх відповідачів вимог земельного та цивільного законодавства під час переоформлення права власності на частку земельної ділянки, що призвело до порушення прав на спадщину ОСОБА_3 та надалі її спадкоємців, зокрема і ОСОБА_1 , у зв`язку з чим державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_4 серії ЯБ № 335691, суди визнали недійсним.

Суди не вбачали підстав для застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що остання про порушення свого права дізналася у 2018 році, із розмови із відповідачем, і у тому ж році звернулася до суду з позовом про визнання державного акта недійсним, у зв`язку із чим позовна давність була перервана.

Верховний Суд постановою від 17 січня 2024 року рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Липоводолинської селищної ради, Роменської районної державної адміністрації Сумської області, ОСОБА_4 , правонаступниками якої є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Сумській області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку скасував.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив (а. с. 110-117).

Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про порушення відповідачами права спадкоємців на отримання земельної ділянки у власність у розмірі частки (паю), яка за життя належала ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_4 отримала дві земельні ділянки у власність, одну у розмірі паю, який належав її, а другу - як спадкоємиця ОСОБА_2 , проте після смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина за заповітом, спадкоємицею за якою була ОСОБА_11 , яка спадщину прийняла.

Однак, Верховний Суд вважав, що, вирішуючи питання про застосування позовної давності до вимог позивача у цій справі, суди помилково не взяли до уваги те, що для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України під час визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність позивача про порушення її прав (суб`єктивний аспект), а й об`єктивна можливість знати про обставини порушення їх прав (об`єктивний аспект).

Верховний Суд зазначив, що передача земельних ділянок у власність колишнім членам фермерського господарства у розмірі належних ним часток відбулася у 2004 році, спадкоємиця власника земельної частки (паю) ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя не оспорювала надання земельної ділянки у натурі у розмірі частки, яка належала спадкодавцю. Спадкоємці ОСОБА_11 також не оспорювали передачу іншій особі, а не спадкоємцям земельної ділянки в натурі. Державний акт про право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 отримала 20 грудня 2005 року, до суду з позовом про визнання його недійним позивач звернулася у травні 2021 року, загальний (трирічний) строк давності станом на день подачі позову вже сплив. Позивач за викладених обставин мала об`єктивну можливість знати про обставини порушення її прав, проте за захистом порушеного права звернулася із пропуском позовної давності.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржувані судові рішення відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), пункти 7.4, 7.5).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17 (провадження № 14-41цс21), пункт 34.1.1).

Нововиявленими є обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі; обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-549зц18), пункт 26).

Не є нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці доказів, які вже оцінив суд у процесі розгляду справи. Крім того, судове рішення не можна переглядати у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені процесуальним законом, відсутні, а також якщо ці обставини були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-549зц18), пункти 27, 28).

Не належать до нововиявлених нові обставини, які виникли або змінилися після ухвалення судом рішення, доказ, який підтверджує обставини, що виникли після рішення, або нове обґрунтування позовних вимог чи заперечень проти позову; не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судами у процесі розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 9901/819/18 (провадження № 11-430заі20) (пункт 6.38)).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) процедура поновлення розгляду справи за нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження для виправлення помилок правосуддя, як така, не суперечить положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) за умови відсутності зловживання. У цьому контексті ЄСПЛ неодноразово наголошував, що сама по собі наявність у національних законодавствах процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами не суперечить праву на справедливий судовий розгляд та принципу правової визначеності, якщо зазначений вид перегляду використовується для виправлення помилок правосуддя (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2005 року у справі «Попов проти Молдови» № 2).

Процедура поновлення розгляду справи за нововиявленими обставинами має бути використана у спосіб, сумісний із пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Ключовим для розуміння природи зазначеного виду перегляду судових рішень є тлумачення поняття «нововиявлені обставини». ЄСПЛ зауважує, що процедура скасування судового рішення за нововиявленими обставинами передбачає, що віднайдено докази, які раніше не були об`єктивно доступними та які можуть призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка вимагає скасування судового рішення, має довести, що вона не мала можливості надати суду докази до закінчення судового розгляду і, що такі докази мають вирішальне значення для справи.

Системний аналіз практики ЄСПЛ щодо перегляду судових рішень дає змогу зробити висновок, що нововиявленими обставинами можуть бути визнані обставини, які: а) існували під час розгляду справи судом; б) не були відомими суду та учасникам справи під час розгляду справи судом; в) мають істотне значення для справи і можуть призвести до іншого результату судового розгляду (тобто, коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте) (рішення ЄСПЛ від 26 червня 2018 року у справі «Industrial Financial Consortium Investment Metallurgical Union проти України», від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України»).

Враховуючи викладене, як за чинним процесуальним законодавством, так і за сталою практикою ЄСПЛ, до нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору.

Визначені законодавчо як нововиявлені, ці обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Такі обставини мають бути відповідним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Отже, процедура скасування остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами передбачає існування доказу або факту, який має значення для з`ясування обставин справи, раніше не був відомий, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18 (провадження № 12-7звг22).

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

За змістом наведеної правової норми необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв`язку судових рішень, зокрема з того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв`язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи.

Разом з тим слід мати на увазі, що скасування судового рішення може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував судове рішення, що переглядається, скасованим судовим рішенням (актом) чи виходив із вказаного акта, не посилаючись прямо на нього, і якщо вже прийнято новий акт, протилежний за змістом скасованому, або коли саме скасування акта означає протилежне вирішення питання.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 9901/819/18 (провадження № 11-430заі20), Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 631/1660/15-ц (провадження № 61-18334св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц (провадження № 14-43цс22) вказано, що необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що підстави повинні виникнути після ухвалення рішення у справі (істотні обставини стали відомі стороні після ухвалення рішення, скасовано рішення, яке стало підставою для ухвалення іншого рішення, встановлені факти завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів після ухвалення незаконного рішення тощо). У контексті пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України скасування судового рішення, яке стало підставою для обґрунтування судового рішення, яке просять переглянути, має відбутися після ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами за умови, що вони можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, яку надав суд у такому рішенні (підпункт 49.4.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17).

Звертаючись до суду із заявою про перегляд рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 листопада 2022 року у цій справі за нововиявленими обставинами, Липоводолинська селищна рада посилалася на скасування рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року у справі № 581/283/21, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду, і мотивувала заяву наявністю чинного державного акта серії ЯБ № 335691 на право власності на спірні земельні ділянки, видані на ім`я ОСОБА_4 , що унеможливлює визнання права власності ОСОБА_1 на ці ділянки у порядку спадкування.

Як відомо з матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилалася на порушення її права на спадкування після смерті її діда та матері на спірні земельні ділянки, у зв`язку з тим, що таке право незаконно набула ОСОБА_4 напідставі державного акта серії ЯБ № 335691, який визнано недійсним рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року в справі № 581/283/21.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом право власності на 2/3 частки спірних земельних ділянок, керувався тим, що рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року в справі № 581/283/21 встановлено, що за життя ОСОБА_2 набув право власності на спірні земельні ділянки, на які, в подальшому, ОСОБА_4 без відповідних правових підстав отримала державний акт на право приватної власності серії ЯБ № 335691. Оскільки зазначеним рішенням суду в справі № 581/283/21 визнано недійсним державний акт серії ЯБ № 335691, виданий на ім`я ОСОБА_4 , а також врахувавши, що після смерті ОСОБА_2 спадщину прийняла мити позивача ОСОБА_3 , а в подальшому спадщину прийняла ОСОБА_1 на 2/3 частки спірних земельних ділянок, суд дійшов висновку про задоволення вимог останньої.

Тобто, рішення суду першої інстанції обґрунтовано рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року в справі № 581/283/21, яке скасовано постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року.

Оскільки саме рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року в справі № 581/283/21, яке в подальшому скасовано судом касаційної інстанції, стало підставою для прийняття рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 листопада 2021 року, то суд першої інстанції правильно задовольнив заяву Липоводолинської селищної ради про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та скасував рішення суду від 17 листопада 2021 року у цій справі.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що скасування рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року в справі № 581/283/21 є наслідком іншого за змістом вирішення позовних вимог у цій справі.

Вирішуючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій, врахувавши чинність державного акта на право власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_4 , після ухвалення Верховним Судом постанови від 17 січня 2024 року у справі № 581/283/21, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 2/3 частки спірних земельних ділянок.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, а також звертає увагу на те, що чинний та не визнаний недійсний судом державний акт на право власності на землю унеможливлює визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне майно в порядку спадкування, оскільки створює юридичну суперечність у діях двох правовстановлюючих документів (державного акта на право власності на землю та рішення суду з подальшою реєстрацією прав на майно за позивачем).

Крім того, рішення суду про визнання права власності на спірні земельні ділянки та подальша реєстрація цього права за позивачем призведе до одночасної дії декількох правовстановлюючих документів на один і той самий об`єкт нерухомості, що суперечить засадам офіційного визнання й підтвердження державою фактів виникнення права на нерухоме майно, що є неприпустимим згідно з положеннями статті 126 ЗК України (у редакції станом на час оформлення та видачі державного акта на право власності на землю ОСОБА_4 та станом на день реєстрації права власності за ОСОБА_1 у відповідному реєстрі на виконання рішення суду), пункту 1 частині першій статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у відповідній редакції станом на день проведення реєстраційних дій на ім`я позивача у цій справі).

У зв`язку з чим необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що чинність державного акта не може бути перешкодою для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки, як такого, що набуте нею у порядку спадкування.

Наявність чинного державного акта на землю, виданого на ім`я ОСОБА_4 , перешкоджає позивачу у захисті прав шляхом визнання права власності на 2/3 частки спірних земельних ділянок, а тому відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, оскільки не призведе до відновлення таких прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту інтересу ОСОБА_1 відповідає позовна вимога про визнання недійсним державного акта з одночасним визнанням права власності на спірний об`єкт, а у разі його подальшого відчуження, чи спадкування - витребуванням цього майна.

З урахуванням викладеного, оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 2/3 частки спірних земельних ділянок за наведених у цій постанові мотивів, то наслідків спливу позовної давності до вказаних вимог не можуть застосовуватися.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно застосували до цих правовідносин позовну давність, колегія суддів не бере до увагу, оскільки основною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спірні земельні ділянки у порядку спадкування є чинність державного акта, виданого на ім`я ОСОБА_4 , що унеможливлює визнання права власності на спірне майно за позивачем та свідчить про неналежність та неефективність зазначених позовних вимог, у зв`язку з тим, що такі вимоги не призведуть до відновлення порушених прав.

Некоректне посилання судів першої та апеляційної інстанцій на обрання позивачем неефективного та неналежного способу захисту її права власності на майно в порядку спадкування при пропуску позовної давності не призвело до неправильно вирішення позовних вимог у цій справі.

З огляду на спір, який виник між сторонами, наявність чинного державного акта на право власності на земельні ділянки, виданого на імя ОСОБА_4 , обраний ОСОБА_1 спосіб захисту не може бути розцінений як ефективний та такий, що відновить її порушене право, а тому суд позбавлений можливості захистити її право власності на належну їй частку спірного майна таким чином. За наявності чинності державного акта на право власності на землю, не може бути здійснено державну реєстрацію за позивачем.

Доводи касаційної скарги про те, що під час розгляду справи № 581/283/21 встановлена обставина правомірного набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку, її успадкування ОСОБА_3 , а в подальшому - ОСОБА_1 , а також відсутність у ОСОБА_4 права власності на спірну землю, та незаконність видачі на її ім`я державного акта серія ЯБ № 335691, не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій, прийнятих за результатом розгляду цієї справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що встановлення порушення прав позивача як під час розгляду цієї справи, так і під час розгляду справи № 581/283/21 ніким не оспорювався. Але захисту таке право підлягає лише у разі визнання недійсним державного акта з одночасним визнанням права власності на спірний об`єкт, а у разі його подальшого відчуження чи спадкування - витребуванням цього майна.

Тому встановлена нововиявлена обставина чинності державного акта під час розгляду справи № 581/283/21, унеможливлює задоволення позовних вимог позивача у цій справі.

Скасування рішення суду першої інстанції у цивільній справі № 581/283/21 має наслідком інше за змістом вирішення спору у цивільній справі № 581/409/22.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для скасування рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 листопада 2022 року за нововиявленою обставиною та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Під час вирішення заяви відповідача про перегляд рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 листопада 2022 року нововиявленими обставинами суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, правильно застосував приписи пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України, відповідно до яких підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 367/2259/15, від 28 листопада 2018 року в справі № 753/12382/15, від 14 березня 2018 року в справі № 464/5089/15, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 16 грудня 2020 року в справі № 467/356/19, від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 вересня 2021 року в справі № 227/3750/19, від 28 липня 2021 року у справі № 212/4585/17, від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14 та від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до не згоди з такими висновками і до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Разом із цим встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 березня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко