КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Ящук Т.І., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області, постановлену у складі судді Фінагеєвої І.В. в м. Київ 17 квітня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи стягувач Публічне акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк», старший державний виконавець Вишневого відділу Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дрижко Тетяна Миколаївна, старший державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Пилипчук Віталій Анатолійович,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

23 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даною скаргою, просила визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Пилипчука В.А. від 20 квітня 2011 року, якою було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про примусове виконання виконавчого листа № 2-264, виданого 18 лютого 2011 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з неї на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» боргу в сумі 109136,99 грн. накладено арешт на все майно, що їй належить, та заборонено здійснювати його відчуження, визнати неправомірною реєстрацію в автоматизованій системі виконавчого провадження самого відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 квітня 2011 року; в порядку усунення порушення права зобов`язати старшого державного виконавця Вишневого відділу Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дрижко Т.М., якою на даний час здійснюється виконавче провадження, відмовити у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-264, виданого 18 лютого 2011 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з неї на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» боргу в сумі 109136,99 грн., зобов`язати державного виконавця зняти арешт, накладений на її майно у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року скаргу залишено без руху, а ухвалою суду від 17 квітня 2025 року скаргу визнано неподаною та повернуто заявнику.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд обґрунтовував своє рішення тим, що 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 дізналася про факт існування відносно неї виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на її майно, та припускала порушення свого права, а зі скаргою звернулася лише 13 жовтня 2024 року (ймовірно описка, оскільки звернулася вона 23 жовтня 2024 року). При цьому суд вказав, що 27 вересня та 03 жовтня 2024 року її адвокат приходив до Вишневого ВДВС, а отже за версією суду нібито мав можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження. Також суд в якості аргументу зазначив, що не отримавши в розумні строки, які суд сам на власний розсуд визначив датою 16 жовтня 2024 року, відповіді на адвокатський запит про надання матеріалів виконавчого провадження або постанови про відкриття провадження з АСВП, вона не вчиняла після цього подальших дій для отримання відповідної інформації.

Вважала подібні аргументи штучними та безпідставними, які свідчать про неповне з`ясування обставин справи, оскільки 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 дізналася лише про факт існування самого провадження та отримала підставу для припущення порушення свого права. Чи порушене воно чи ні, вона тоді не знала, а тим більше не знала про дату, зміст та автора оскаржуваної постанови, як і про наявність чи відсутність підстав для її оскарження, тому починаючи з 27 вересня 2024 року вона за допомогою адвоката задіяла всі наявні у неї процесуальні та законні інструменти для отримання інформації, результатом чого стало отримання копії постанови 22 жовтня 2024 року та звернення зі скаргою до суду у даній справі 23 жовтня 2024 року.

До 22 жовтня 2024 року у неї не було інформації про дату, зміст та автора оскаржуваної постанови, як і про наявність чи відсутність підстав для звернення зі скаргою. Одного лише констатованого судом припущення про можливе порушення права вочевидь недостатньо для звернення до суду. Більше того, до 22 жовтня 2024 року вона навіть не могла б сформулювати прохальну частину скарги, не маючи інформації про реквізити оскаржуваного рішення, а також за відсутності можливості долучення до скарги копії оскаржуваної постанови та наведення чітких аргументів скарги.

Не погоджувалася з висновками суду першої інстанції, що 27 вересня 2024 року та 03 жовтня 2024 року адвокат під час відвідування Вишневого ВДВС нібито міг особисто знайомитися з матеріалами виконавчого провадження та отримати від виконавця постанову про відкриття виконавчого провадження, яка містить ідентифікатор доступу, адже такої постанови адвокату в зазначені дати видано не було, і копія постанови була надана лише у відповіді на запит, яка датована 08 жовтня 2024 року та надійшла адвокату поштою лише 22 жовтня 2024 року.

Вказувала, що твердження суду про нібито можливість ознайомитися з матеріалами справи свідчить про неповне ознайомлення судом з матеріалами скарги, адже власне основним аргументом скарги є те, що виконавче провадження відкрите за відсутності самого виконавчого листа та заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження, і що жодних матеріалів виконавчого провадження в паперовому вигляді не існує, що підтверджується адвокатським запитом та відповіддю Вишневого ВДВС від 08 жовтня 2024 року. Адвокат апріорі не міг ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, оскільки їх не існує.

Вважала такими, що суперечить закону і логіці, посилання суду на той факт, що ОСОБА_1 , не отримавши у розумні строки, які суд сам на власний розсуд визначив датою 16 жовтня 2024 року, відповіді на адвокатський запит, не вчинила подальших дій з отримання відповідної інформації. Навіть якщо б дійсно взяти за основу як розумний строк дату 16 жовтня 2024 року, з якого вона б повинна була дізнатися про оскаржувану постанову, то скаргу на неї вона все одно подала 23 жовтня 2024 року, а отже все одно в межах 10 днів, навіть від дати 16 жовтня 2024 року.

Наводила заперечення проти ухвали від 04 листопада 2024 року щодо залишення скарги без руху та надання строку для усунення нібито наявних у справі недоліків. Вважала безпідставним постановлення самої ухвали, адже суд у ній вказав, що ОСОБА_1 нібито не надала докази поважності причин пропуску 10-денного строку на звернення зі скаргою та надав строк для надання таких, але таке ствердження є надуманим та безпідставним, оскільки у скарзі вона все достатньо чітко та ясно обґрунтувала.

Також в ухвалі суд вказав завідомо недостовірну інформацію й перекрутив її слова зі скарги. Так, судом повторено зі скарги, що 27 вересня 2024 року її адвокату стало відомо про факт існування відносно неї виконавчого провадження 2011 року. Але в подальшому для створення суперечностей в її словах суд приписав їй твердження, що про виконавче провадження ОСОБА_1 нібито дізналася при отриманні 08 жовтня 2024 року за запитом її адвоката від 03 жовтня 2024 року відповіді Вишневого ВДВС та постанови про відкриття провадження. Тобто суд фактично з надуманих підстав з самого початку мав намір позбавити її доступу до правосуддя.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Визнаючи неподаною та повертаючи скаргу ОСОБА_1 ухвалою від 17 квітня 2025 року, суд першої інстанції виходив із того, що станом на час постановлення цієї ухвали скаржник не усунула недоліків скарги належним чином у повному обсязі.

Зокрема, судом вказано, що скаржник, будучи обізнаною з 27 вересня 2024 року про відкрите виконавче провадження стосовно неї, припускаючи можливість порушення своїх прав з боку органу примусового виконання, через свого представника (який особисто з`являвся до виконавця) зверталася до Вишневого ВДВС 27 вересня 2024 року та 03 жовтня 2024 року з вимогою про надання матеріалів виконавчого провадження для ознайомлення. Відповідь разом з постановою про відкриття виконавчого провадження була отримана представником скаржника 22 жовтня 2024 року, що підтверджується відповідними доказами. Тобто, з урахуванням абз. 3 ч. 1 ст. 28 Закону «Про виконавче провадження», а також з урахуванням термінів поштового обігу кореспонденції, скаржник могла розраховувати на отримання інформації щодо виконавчого провадження не пізніше 16 жовтня 2024 року. Крім того, враховуючи, що представник скаржника 27 вересня 2024 року та 03 жовтня 2024 року особисто з`являвся до Вишневого ВДВС, останній міг особисто ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження або отримати від виконавця постанову про відкриття виконавчого провадження, яка містить ідентифікатор для доступу до відповідного реєстру, в якому сторони мають право ознайомлюватись з матеріалами виконавчого провадження. Таким чином, не отримавши будь-якої інформації, дізнавшись про можливе порушення її прав, скаржником не було здійснено дій на отримання протягом розумного строку відповідних документів (відомостей) від виконавця. За таких обставин причини пропуску встановленого законом строку для оскарження дій та рішень приватного виконавця не можуть вважатися поважними.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, враховуючи таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 23 жовтня 2024 року звернулася зі скаргою на постанову державного виконавця, посилаючись на те, що зайшовши до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, нею було виявлено арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 11154358, зареєстрований 11 травня 2011 року Київською обласною філією ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови ВВДС Києво-Святошинського РУЮ від 20 квітня 2011 року. В той же час в загальнодоступній версії автоматизованої системи виконавчого провадження та в реєстрі боржників відсутні відомості про будь-які виконавчі провадження щодо неї. Це давало підстави вважати, що вона не є стороною жодного виконавчого провадження, а арешт є або помилкою виконавця, або реєстратора обтяження, тому для з`ясування цих обставин 27 вересня 2024 року уповноважений нею адвокат звернувся до Вишневого ВДВС у Бучанському районі та дізнався, що відносно ОСОБА_1 з 2011 року ведеться виконавче провадження № НОМЕР_1. Для отримання більш детальної інформації адвокат від руки склав та подав заяву про надання на ознайомлення матеріалів провадження, але йому було відмовлено, вказавши, що матеріали провадження можуть бути видані лише в наступні дні, коли заява буде розписана керівником на виконавця та фізично буде передана останньому.

Під час візиту до виконавця 03 жовтня 2024 року адвокату повідомили, що жодних матеріалів виконавчого провадження не існує в паперовому вигляді, а тому вони можуть лише надати за окремою заявою постанову про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу, роздруковану з АСВП, тому для отримання такої постанови та для фіксації факту відсутності матеріалів провадження (в тому числі відсутності виконавчого листа та заяви стягувача про відкриття провадження) адвокат 03 жовтня 2024 року звернувся до Вишневого ВДВС з адвокатським запитом, в якому просив надати копії матеріалів виконавчого провадження, з чітким застереженням, що у випадку, якщо матеріалів не існує в паперовому вигляді, то просив надати копію постанови про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу. У відповідь на даний запит адвокату було надано саме та виключно постанову про відкриття виконавчого провадження, роздруковану з АСВП з ідентифікатором доступу. Це підтверджується адвокатським запитом та відповіддю на нього від 08 жовтня 2024 року, яка отримана адвокатом 22 жовтня 2024 року.

Таким чином, лише після отримання відповіді від 08 жовтня 2024 року вона вперше побачила оскаржувану постанову та дізналася, що постановою старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Пилипчука В.А. від 20 квітня 2011 року, якою було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про примусове виконання виконавчого листа № 2-264, виданого 18 лютого 2011 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з неї на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» боргу в сумі 109136,99 грн. та накладено арешт на все майно.

Посилалася на незаконність постанови, оскільки виконавче провадження фактично відкрито за фізичної відсутності самого виконавчого документу, а також заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження. Про даний факт також додатково свідчать дії стягувача, який в 2017 році звертався до Києво-Святошинського районного суду Київської області з заявою про видачу йому дублікату виконавчого листа, заявляючи про його втрату. Таким чином, сам стягувач був необізнаний про існування провадження, а отже не був його ініціатором та не подавав виконавчий лист.

Крім того, оскаржувана постанова не підписана самим виконавцем Пилипчуком В.А., а отже були відсутні правові підстави для реєстрації в АСВП виконавчого провадження взагалі та вчинення дій, направлених на реєстрацію арешту.

Вказувала, що в будь-якому випадку арешт накладено незаконно, оскільки його накладено одночасно з відкриттям виконавчого провадження, а чинний на той момент Закон України «Про виконавче провадження» надавав право робити це виконавцю виключно за заявою стягувача з таким проханням.

Крім того, постанов про відкриття виконавчого провадження державний виконавець їй не надсилав.

В матеріалах справи знаходяться долучені додатки до скарги ОСОБА_1 :

копія актуальної інформації від 27 вересня 2024 року про нерухомість з сервісу Опендатабот, згідно якої 11 травня 2011 року зареєстровано тип обтяження арешт нерухомого майна реєстратором Київська обласна філія ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження - постанова б/н від 20 квітня 2011 року, ВДВС Києво-Святошинського РУЮ, обтяжувач - Відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції, власник ОСОБА_1 ;

копія заяви адвоката Кожем`яченка В.В. на ім`я Вишневого відділу ДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) від 27 вересня 2024 року про надання для ознайомлення матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 квітня 2011 року, боржником в якому є ОСОБА_1 ;

копія запиту адвоката Кожем`яченка В.В. від 03 жовтня 2024 року на ім`я Вишневого відділу ДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) про надання копії матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 квітня 2011 року, боржником в якому є ОСОБА_1 . У випадку, якщо такі відсутні в паперовому вигляді, просив вказати це письмово та надати йому копію постанови про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу;

копія листа Вишневого відділу ДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) від 08 жовтня 2024 року на адвокатський запит від 03 жовтня 2024 року, за результатом розгляду якого надається копія постанови про відкриття виконавчого провадження на одному аркуші;

копія конверту зі штрихкодом поштового відправлення 152, відправником якого є Вишневий ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ), отримувач адвокат Кожем`яченко В.В. та з проставленою вручну датою вручення 22 жовтня 2024 року;

копія постанови старшого державного виконавця Пилипчука В.А. відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції від 20 квітня 2011 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-264, виданого 18 лютого 2011 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» боргу в сумі 109136,99 грн. солідарно, якою відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення 109136,99 грн.;

копія інформації про виконавче провадження з Автоматизованої системи виконавчого провадження від 22 жовтня 2024 року, з якої вбачається, що постановою старшого державного виконавця Пилипчука В.А. відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції від 20 квітня 2011 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 з накладенням арешту на майно боржника, а 28 червня 2024 року винесено постанову про передачу виконавчого документа до Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області (ЦМУМЮ) м. Київ;

копія ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року в справі № 2-264/11 за заявою ПАТ «ВіЕйБі Банк» про видачу дубліката виконавчого листа по справі за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, якою у задоволенні заяви відмовлено, оскільки заявником не зазначено підстав та не надано доказів втрати виконавчого листа, що за таких умов унеможливлювало б виконання рішення суду, яке не втратило своєї законної сили.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року скарга ОСОБА_1 у даній справі була залишена без руху та надано строк для усунення недоліків десять днів з дня вручення скаржнику ухвали, роз`яснено, що у разі невиконання вимог ухвали скарга буде вважатися неподаною та підлягає поверненню.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у своїй скарзі скаржник зазначає, що 27 вересня 2024 року її адвокату стало відомо, що відносно ОСОБА_1 з 2011 року відкрито виконавче провадження. Однак в подальшому скаржник зазначає, що вона дізналася про наявність виконавчого провадження при отриманні 08 жовтня 2024 року за запитом її адвоката від 03 жовтня 2024 року відповіді Вишневого ВДВС та постанови про відкриття провадження.

Суд відмічав, що законодавцем у ст. 449 ЦПК України закріплені імперативні строки (10 днів і 3 дні), протягом яких можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення. Тобто, це строки в межах яких особа може звернутися з відповідною скаргою для захисту своїх порушених прав або інтересів.

У поданій скарзі представник скаржника просить суд також поновити строк звернення зі скаргою на дії державного виконавця. В той же час, посилаючись на поважність причин пропуску наданого законом строку, не додає до матеріалів справи докази на підтвердження поважності пропуску такого строку.

У зв`язку із цим суд посилався на відсутність можливість належним чином оцінити поважність причин пропуску скаржником процесуальних строків, передбачених у ст. 449 ЦПК України.

На виконання вказаної ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року ОСОБА_1 направлено заяву про усунення недоліків, у якій зазначено, що в обґрунтування поважності причин пропуску 10-денного строку оскарження постанови державного виконавця вона чітко вказала, що оскаржувану постанову вперше отримала та змогла ознайомитися з її змістом лише після її надходження на пошту її адвокату, який отримав її 22 жовтня 2024 року, на підтвердження чого нею було додано до скарги конверт, в якому надійшла постанова з супровідним листом. На конверті знаходиться штрихкод відправлення, ввівши який на сайті Укрпошти, можна побачити дату отримання відповіді. На виконання ухвали нею повторно надається той же конверт зі штрихкодом відправлення, а також додатково надається роздруківка з сайту Укрпошти безпосередньо трекінгу відправлення, з якого чітко видно, що кореспонденція за вказаним номером відправлення отримана адвокатом 22 жовтня 2024 року у поштовому відділенні 03162.

Вказувала, що в ухвалі суд з незрозумілих причин перекрутив її слова зі скарги, а саме, що про виконавче провадження ОСОБА_1 нібито дізналася при отриманні 08 жовтня 2024 року за запитом її адвоката від 03 жовтня 2024 року відповіді Вишневого ВДВС та постанови про відкриття провадження. Але у скарзі нею зазначено іншу хронологію подій, а саме, що 27 вересня 2024 року адвокат дізнався про факт існування якогось провадження відносно неї 2011 року, при цьому якихось конкретних даних про те, що це саме виконавче провадження, на виконання якого саме виконавчого документу, коли конкретно та ким воно відкрите, ще ні в адвоката, ні у неї не було, а тим більше не було відомо про заявлені у скарзі підстави його оскарження, ні вона ні адвокат не були ознайомлені з самою оскаржуваною постановою, і на цьому етапі ще не мали інформацію про явні та очевидні підстави для оскарження і навіть не могли б сформулювати предмет скарги. Тому для отримання детальної інформації адвокат просив надати йому на ознайомлення матеріали виконавчого провадження, склавши відповідну заяву, але 27 вересня 2024 року адвокату нічого більш конкретного ніхто не повідомив. Вже коли 03 жовтня 2024 року адвокат знову прийшов до виконавця для ознайомлення з матеріалами справи, йому повідомили, що жодних паперових матеріалів взагалі не існує, а тому йому можуть лише надати за окремою заявою постанову про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу, роздруковану з АСВП, тому для отримання такої постанови адвокат 03 жовтня 2024 року звернувся до Вишневого ВДВС з адвокатським запитом, в якому просив надати копії матеріалів виконавчого провадження, з чітким застереженням, що у випадку відсутності матеріалів в паперовому вигляді, просив надати копію постанови про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу.

Лише 22 жовтня 2024 року її адвокату вперше надійшла поштою відповідь, датована 08 жовтня 2024 року, на його запит - оскаржувана постанова, роздрукована з АСВП із супровідним листом від 08 жовтня 2024 року.

Таким чином, з вказаного в скарзі обґрунтування пропуску строку вбачається, що про конкретні реквізити оскаржуваної постанови (яким органом та виконавцем відкрито провадження, дата відкриття, який конкретно документ виконується, чи накладено одночасно з відкриттям провадження арешт однією постановою, чи це зроблено не одночасно), а також про заявлені підстави оскарження вона вперше змогла дізнатися лише після отримання 22 жовтня 2024 року вказаної відповіді від 08 жовтня 2024 року на адвокатський запит, і саме з цієї дати вона фактично вперше отримала оскаржувану постанову та ідентифікатор доступу до виконавчого провадження та вперше отримала можливість вказати в скарзі, що вона оскаржує та сформулювати чіткий зміст вимог. Отже, скаргу подано в межах 10 днів від дати, коли вона дізналася про конкретні фактичні дані про оскаржувану постанову та про виконавче провадження.

До заяви про усунення недоліків в матеріалах справи знаходяться долучені, але не підшиті додатки, зокрема роздруківка відстеження поштового відправлення з сайту Укрпошти за трекінговим номером 152, зазначеним на конверті, який надійшов з Вишневого відділу ДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 447 ЦПК України (в редакції станом на час звернення ОСОБА_1 зі скаргою до суду 23 жовтня 2024 року) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 466/948/19 зазначено, що «за змістом статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права та свободи.

Десятиденний строк для оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця встановлений також статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, чинного на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, чинного на момент звернення заявника до суду зі скаргою.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові».

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2025 року в справі № 2-248/10 (4с/947/83/23) (провадження № 61-15960св24) викладено правовий висновок, з посиланням на постанову Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 761/16863/14-ц (провадження № 61-9843св21), у яких зазначено, що звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність виконавця є формою звернення за судовим захистом на стадії виконання судового рішення, тому до скарги, яка подається відповідно до статті 447 ЦПК України, застосовуються загальні вимоги (правила) щодо форми та змісту позовної заяви, а не правила, які процесуальний закон визначив для заяв з процесуальних питань (стаття 182 ЦПК України). Це пояснюється тим, що розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» - це окремий вид судового провадження, який містить окремий процесуальний режим розгляду справ, а тому до скарг, якими ініціюється початок провадження у справі на дії виконавця, застосовуються загальні положення позовного провадження, у тому числі залишення скарги без руху, якщо є для цього підстави.

Разом із тим, залишаючи скаргу ОСОБА_1 без руху ухвалою від 04 листопада 2024 року в зв`язку з ненаданням нею доказів на підтвердження поважності пропуску процесуальних строків, передбачених у ст. 449 ЦПК України, суд першої інстанції виклав на власний розсуд хронологію подій, зазначену ОСОБА_1 у скарзі, а саме вказав, що про наявність виконавчого провадження заявник дізналася 08 жовтня 2024 року за запитом її адвоката від 03 жовтня 2024 року, хоча в дійсності 08 жовтня 2024 року Вишневим ВДВС було лише направлено відповідь на адвокатський запит, який отримано 22 жовтня 2024 року.

Таким чином, обставини, встановлені судом першої інстанції в ухвалі від 04 листопада 2024 року, не відповідають обставинам справи.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою, що ОСОБА_1 у скарзі вже було чітко викладено хронологію подій на підтвердження обставин, що до 22 жовтня 2024 року, коли її адвокатом було отримано відповідь з Вишневого ВДВС, до якої долучено копію оскаржуваної постанови державного виконавця від 20 квітня 2011 року, вона дізналася про порушення своїх прав, на підтвердження чого ОСОБА_1 долучено копію конверту зі штрихкодом поштового відправлення 152, відправником якого є Вишневий ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ), отримувач адвокат Кожем`яченко В.В., та з проставленою вручну датою вручення 22 жовтня 2024 року.

Таким чином, станом на час надходження скарги ОСОБА_1 до суду 23 жовтня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області мав у своєму розпорядженні всю необхідну інформацію та докази для вирішення питання щодо поважності причин строку звернення зі скаргою, однак не зробив цього.

Посилаючись в ухвалі про повернення скарги на те, що 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 дізналася про факт існування відносно неї виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на її майно, та припускала порушення свого права, а зі скаргою звернулася лише 23 жовтня 2024 року, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що за змістом доводів скарги та долучених до неї доказів 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 дізналася лише про факт існування самого провадження та отримала підставу для припущення порушення свого права, яка не могла бути нею перевірена та підтверджена або спростована без отримання додаткової інформації, з метою отримання якої її адвокат неодноразово звертався до Вишневого ВДВС.

Зазначаючи, що 27 вересня 2024 року та 03 жовтня 2024 року адвокат під час відвідування Вишневого ВДВС нібито міг особисто знайомитися з матеріалами виконавчого провадження та отримати від виконавця постанову про відкриття виконавчого провадження, яка містить ідентифікатор доступу, суд першої інстанції залишив поза увагою, що такої постанови адвокату в зазначені дати видано не було, і що копія оскаржуваної постанови державного виконавця від 20 квітня 2011 року була надана лише у відповіді на запит, яка датована 08 жовтня 2024 року та надійшла адвокату поштою лише 22 жовтня 2024 року.

Крім того, є передчасними та помилковими є висновки суду першої інстанції про нібито можливість ознайомитися з матеріалами справи, з огляду на аргументи скарги ОСОБА_1 про те, що виконавче провадження відкрите за відсутності самого виконавчого листа та заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження, і що жодних матеріалів виконавчого провадження в паперовому вигляді не існує.

Також апеляційний суд не може погодитись із посиланням суду на той факт, що ОСОБА_1 , не отримавши у розумні строки, які суд першої інстанції з урахуванням термінів поштового обігу кореспонденції визначив датою 16 жовтня 2024 року, відповіді на адвокатський запит, не вчинила подальших дій з отримання відповідної інформації.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для повернення скаргу були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про повернення заявнику скарги з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 5 ст. 185 ЦПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 направила до суду заяву про усунення недоліків 13 грудня 2024 року.

Ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області про повернення скарги була постановлена лише 17 квітня 2025 року.

Таким чином, питання про прийняття скарги до розгляду або її повернення вирішувалось судом в загальному підсумку з 04 листопада 2024 року по 17 квітня 2025 року, тобто більше п`яти місяців, що вочевидь не відповідає принципу розумного строку розгляду справи.

Також, якщо б суд першої інстанції дійсно дійшов обґрунтованого висновку про відсутність поважних причин для поновлення процесуального строку, передбаченого ч. 1 ст. 449 ЦПК України, то в такій ситуації суд мав би керуватися положеннями ст. 449 ЦПК України в редакції, яка набрала законної сили 19 грудня 2024 року і якою передбачено, що у разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Отже, суд першої інстанції мав би у разі наявності передбачених законом підстав залишити скаргу без розгляду, а не повертати її заявнику.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року про повернення скарги не можна вважати належно мотивованою та такою, що постановлена із додержанням норм процесуального права.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Ящук Т.І.

Яворський М.А.