Справа № 694/776/25
провадження № 2/694/504/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28.08.2025 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого - судді Кравченко Т.М.,
з участю секретаря судового засідання Федорової І.В.,
представника позивача адвоката Бабенка Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Звенигородка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Звенигородської міської ради Черкаської області про визнання права власності на земельну ділянку,
Позивач вказує, що для подальшого утримання та збереження майна позивачу необхідно оформити право власності на майно, проте іншого шляху, окрім визнання права власності на вказану земельну ділянку в судовому порядку, не існує.
Ухвалою суду від 20.03.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
19.05.2025 року від представника відповідача Звенигородської міської ради Трембовецької А.М. надійшли пояснення по суті справи, в яких вона зазначає, що позивач ОСОБА_1 здійснював володіння спірним майном «не як власник», а «за волею законного власника» на підставі усної домовленості. Це свідчить про те, що характер володіння був «залежним», а не самостійним. Отже, умови, передбачені ст. 344 ЦК України (фактичне володіння як власник, добросовісність, відкритість і безперервність володіння протягом 10 років), «не дотримані», що виключає можливість застосування набувальної давності. Просить в позові відмовити.
Ухвалою суду від 30.06.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду. Вирішено питання про виклик свідків та витребувано у державного нотаріуса Звенигородської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , яка померла
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 позов підтримали і просили його задовольнити. Позивач пояснив, що з ОСОБА_2 перебував у родинних стосунках. Документи про право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 за життя не оформляла. Державний акт про право власності на ім`я ОСОБА_2 було видано на підставі рішення сільської ради вже після її смерті, однак він з 2000 року фактично користувався її земельною ділянкою. Оформити право власності на земельну ділянку в порядку спадкування позивач не зміг, оскільки не збереглися відповідні документи, що підтверджують їхні з ОСОБА_2 родинні стосунки.
Представник відповідача в судове засідання не з`явилась. Звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. При ухваленні рішення просить врахувати пояснення по суті справи.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Моринською сільською радою Звенигородського району Черкаської області, актовий запис про смерть за № 38 від 18.09.1995 року. (а.с.9).
Згідно з довідкою, виданою старостою Моринського старостинського округу Кириченко Л. 11.09.2024 року за №344/01-3-15/7 ОСОБА_1 без реєстрації місця проживання постійно мешкав з ОСОБА_2 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Вели спільне господарство, доглядав за ОСОБА_2 та поховав за власні кошти. Після смерті ОСОБА_2 . ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину, оскільки став користуватися її будинком, землею та іншими речами і спорудами (а.с.10).
З акту, складеного депутатом Звенигородської міської ради Маламужом В.А. в присутності жителів села Моринці ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , також вбачається, що ОСОБА_1 без реєстрації місця проживання постійно мешкав з ОСОБА_2 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , вів спільне господарство, доглядав та поховав за власні кошти. Після дня смерті ОСОБА_2 . ОСОБА_1 фактично прийняв її спадщину, оскільки став користуватися її будинком, землею та іншими речами і спорудами (а.с.11).
Допитані судом свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 пояснили, що покійна ОСОБА_2 була двоюрідною тіткою ОСОБА_1 . У неї не було дітей чи інших близьких родичів, а тому ОСОБА_1 доглядав її до смерті, поховав за власні кошти та фактично заволодів її спадковим майном. ОСОБА_2 отримала право на земельну ділянку (пай), але за життя не встигла оформити її документально. ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 став користуватися належною їй земельною ділянкою і користується відкрито до цього часу.
Згідно з витягом з ДЗК про земельну ділянку від 20.02.2025 року підставою для виникнення права власності ОСОБА_2 є рішення органу місцевого самоврядування Моринська сільська рада від 02.04.2001. Документом, що посвідчує право є Державний акт від 21.01.2002 ЧР 4-14-648 (а.с.15-26).
Після смерті ОСОБА_2 , з метою оформлення права на спадщину, ОСОБА_1 подав заяву до державного нотаріуса Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В.
Постановою нотаріуса від 07.06.2024 року № 733/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з тим, що з наданих нотаріусу документів неможливо підтвердити родинні стосунки заявника ОСОБА_1 з його тіткою ОСОБА_2 , а саме відсутнє свідоцтво про народження батька померлої. Відсутні підстави спадкування. (а.с.27).
З повідомлення Звенигородської нотаріальної контори № 616 від 02.07.2025 року вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа не заводилась, спадкоємці до нотаріальної контори не звертались, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 81).
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України визначено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та таке інше.
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №729/608/17 (провадження № 14-648цс18) вказано, що "умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Порядок набуття громадянами права власності на земельну ділянку встановлений у ЗК України. Відповідно до статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначається цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування".
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 здійснював володіння спірним майном «не як власник», а «за волею законного власника» на підставі усної домовленості, що свідчить про «залежний», а не самостійний характер володіння, суд вважає непереконливими, оскільки в ході судового розгляду не було встановлено наявності будь-якої домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо користування спірною земельною ділянкою.
Оскільки позивач ОСОБА_1 добросовісно заволодів нерухомим майном, власником якого була ОСОБА_2 , та продовжує відкрито, безперервно ним володіти більше десяти років, суд приходить до переконання про можливість визнання за ним права власності на це майно за набувальною давністю, а тому його позовні вимоги підлягають до повного задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем не заявлено вимоги про стягненняз відповідача судового збору, а тому судові витрати суд залишає за позивачем.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 328, 344 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_1 до Звенигородської міської ради Черкаської області про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Звенигородська міська рада Черкаської області, місцезнаходження: 20502, Черкаська область, м. Звенигородка, проспект Шевченка, 63, .

Повний текст рішення складено 04.09.2025 року.

Суддя Т.М. Кравченко