КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/1260/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Осаулової Н.А. в м. Фастів 14 травня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко Іван Павлович, стягувач ОСОБА_3 , про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою, просив скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, застосоване згідно ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року.

Заява мотивована тим, що ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року було задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. Зазначав, що він не ухиляється від виконання судового рішення. 09 серпня 2024 року він з`явився до офісу приватного виконавця і лише тоді став обізнаним про відкриті виконавчі провадження, в цей же день поставивши відмітку про отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 листопада 2023 року. Вказував, що відсутність майна чи достатньої суми грошових коштів для виконання судового рішення не свідчить про вчинення боржником свідомих дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення.

Звертав увагу, що за станом здоров`я ОСОБА_1 потребує систематичного лікування, як в Україні, так і за її межами, тоді як застосовані ухвалою від 15 жовтня 2024 року заходи обмеження у праві його виїзду за кордон є непропорційними з дійсними обставинами та можуть поставити під ризик гарантоване Конституцією України право на життя ОСОБА_1 . ОСОБА_1 має триваючі проблеми зі здоров`ям - сечокам`яну хворобу, серцеві негаразди та негаразди з зором, які не дають йому можливості жити нормальним життям, своєю працею самостійно повністю фінансово себе забезпечувати, а у поєднанні з ознакою його віку більше 60 років - не дають можливості знайти стабільну роботу для покриття самостійно витрат, забезпечення нормального рівня доходу і життєдіяльності, тому ОСОБА_1 постійно мусить відлучатись на забезпечення рівня і підтримку відносно нормального стану його здоров`я для покриття мінімальних життєвих потреб.

Незважаючи на негативні обставини, ОСОБА_1 з повним бажанням і наміром виконати судові рішення здійснює погашення заборгованості в силу своїх реальних можливостей одразу, як йому стало відомо про виконавчі провадження - 09 серпня 2024 року.

Щодо протиправного обмеження приватним виконавцем фундаментального права на вільне пересування, посилався на ст. 33 Конституції України, ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судову практику ЄСПЛ, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, вказував, що обмеження в праві виїзду за межі України ОСОБА_1 не є необхідно виправданим заходом, оскільки він не лише жодним чином не сприяє погашенню заборгованості перед ОСОБА_3 , а й по суті унеможливлює його.

Щодо необхідності забезпечення права виїзду за кордон ОСОБА_1 у зв`язку із здійсненням волонтерської діяльності, пояснював, що ОСОБА_1 налагодив та займається доставкою гуманітарних вантажів й гуманітарної допомоги з-за кордону України для забезпечення та підтримки гуманітарного фронту, допомоги Силам оборони України та населенню, включений до Реєстру волонтерів АТО та/або здійснення заходів із забезпечення НБО. Саме з метою протидії агресору ОСОБА_1 здійснював та має необхідність безперешкодного перетинання Державного кордону в умовах правового режиму воєнного стану, позаяк він здійснює, зокрема, особисте перевезення вантажів для потреб ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також медичних вантажів, вантажів гуманітарної допомоги автомобільними транспортними засобами. Кожного разу ОСОБА_1 повертався до України, а відтак і ризиків його неповернення, що могли б перешкодити невиконанню судових рішень, немає.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року та прийняти нове судове рішення, яким скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, застосоване згідно ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не аналізував доводи ОСОБА_1 , що були покладені в основу його заяви про скасування тимчасового обмеження, посилаючись на те, що ухилення боржника від виконання рішення суду було предметом розгляду під час вирішення питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Не погоджувався із мотивацією ухвали суду першої інстанції, оскільки подання приватного виконавця про обмеження у виїзді боржника розглядалось без виклику учасників судового розгляду взагалі, доводи ОСОБА_1 не розглядались ні станом на дату постановлення ухвали від 15 жовтня 2024 року, ні ухвали від 14 травня 2025 року, а Київський апеляційний суд в постанові від 12 березня 2025 року передчасно відкинув всі доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу від 15 жовтня 2024 року.

Вказував, що судом першої інстанції не враховано та передчасно відхилено доводи щодо відсутності в діях ОСОБА_1 елементів ухилення від виконання зобов`язань у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1. Так, згідно виклику приватного виконавця від 25 липня 2024 року приватний виконавець Голяченко І.П. дійсно зобов`язав ОСОБА_1 з`явитись до нього 09 серпня 2024 року за його адресою щодо сплати боргу або надання підтверджуючих документів про сплату. Приватний виконавець у поданні підтверджує, що ОСОБА_1 09 серпня 2024 року з`явився до його офісу, тільки з 09 серпня 2024 року боржник став обізнаним про виконавчі провадження як такі, оскільки отримав під розписку постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 листопада 2023 року. Таким чином, виклик приватного виконавця від 25 липня 2024 року не підтверджує ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх обов`язків.

Вказував, що відсутність майна чи достатньої суми грошових коштів для виконання судового рішення не свідчить про вчинення свідомих дій боржником, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення. При цьому, незважаючи на триваючі проблеми зі здоров`ям із поєднанням з віком понад 60 років, що не дає можливості самостійно повністю фінансово себе забезпечувати та знайти стабільну роботу для покриття всіх витрат, ОСОБА_1 здійснює погашення заборгованості в силу своїх реальних можливостей одразу, як йому стало відомо про виконавчі провадження.

Вказував, що судом першої інстанції вказаний факт не було враховано із вказівкою на те, що сума погашених зобов`язань є незначною, а саме 16000 грн., однак в той же час це суперечить позиції суду щодо невиконання боржником зобов`язань у виконавчому провадженні, адже часткове погашення підтверджує безпосередній факт вчинення ОСОБА_1 всіх залежних від нього дій з урахуванням фінансового та матеріального становища задля погашення його заборгованості, тобто виконання рішення суду. Крім цього, часткова сплата 12 травня 2025 року взагалі судом першої інстанції не прийнята до уваги та проігнорована при постановленні оскаржуваної ухвали, в той же час платіжна інструкція була подана суду ще 12 травня 2025 року з відповідним клопотанням.

Таким чином, на переконання боржника, матеріали справи не містять доказів ухилення від виконання судових рішень у справі № 381/1260/22, адже частково систематично погашена заборгованість свідчить про те, що ОСОБА_1 не ухиляється від виконання зобов`язань і не може повністю виконати зобов`язання через об`єктивні причини, а на сьогоднішній день відсутня правова підстава для його обмеження у праві виїзду за межі України.

Крім цього, необхідність виїзду за межі країни обумовлена не обставинами ухилення боржника від виконання рішення суду, а й станом здоров`я боржника та необхідністю проходження відповідного огляду та лікування у медичних закладах за межами України. В свою чергу, накладене обтяження у вигляді обмеження заявника у праві виїзду за кордон порушує право ОСОБА_1 користуватися будь-якими заходами, що дозволяють досягти найкращого стану здоров`я, порушують право на доступність медичних послуг, яких він потребує за станом здоров`я.

Щодо протиправного обмеження приватним виконавцем фундаментального права на вільне пересування, посилався на ст. 33 Конституції України, ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судову практику ЄСПЛ, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, вказував, що обмеження в праві виїзду за межі України ОСОБА_1 не є необхідно виправданим заходом, оскільки він не лише жодним чином не сприяє погашенню заборгованості перед ОСОБА_3 , а й по суті унеможливлює його.

Щодо необхідності забезпечення права виїзду за кордон ОСОБА_1 у зв`язку із здійсненням волонтерської діяльності, повторно зазначав обставини, викладені в заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, вказував, що він здійснює, зокрема, особисте перевезення вантажів для потреб ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також медичних вантажів, вантажів гуманітарної допомоги автомобільними транспортними засобами, кожного разу повертався до України, а відтак і ризиків його неповернення, що могли б перешкодити невиконанню судових рішень немає.

Від приватного виконавця Голяченка І.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому приватний виконавець просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що попри обов`язок надати документи та інформацію, зазначені у виклику приватного виконавця, боржник жодних запитуваних матеріалів не надав, про що було складено акт приватного виконавця від 09 серпня 2024 року. Оскільки боржник не надав документів щодо сплати боргу за виконавчим документом та інших запитуваних матеріалів, це свідчить саме про ухилення від виконання виконавчого документа. Копію постанови про відкриття виконавчого провадження боржник отримав, борг добровільно не сплачує, виїжджає за межі України, не подає декларацію про доходи та майновий стан, що свідчить про вчинення боржником дій, які унеможливлюють та ускладнюють виконання рішення суду. Будучи обізнаним про наявність рішення суду про стягнення з нього коштів та відкриття в зв`язку з цим зведеного виконавчого провадження, боржник тривалий час ухилявся від виконання зобов`язань, з листопада 2023 року по жовтень 2024 року заборгованість не погашалась, разом із тим боржник безперешкодно виїжджав за кордон.

Звертав увагу, що часткове погашення боргу боржником здійснено вже після постановлення ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року, тобто до моменту постановлення цієї ухвали останній взагалі ніяк не виконував судове рішення. Припускав, що дані грошові кошти сплачені боржником лише з метою оскарження ухвали шляхом демонстрації вчинення активних дій, спрямованих на виконання зобов`язання за судовими рішеннями. Тобто, обставина часткової сплати боржником боргу не може братися до уваги судом як підстава для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки на момент її винесення дана обставина не існувала.

Вказував, що посилання апелянта на відсутність об`єктивних підстав для обмеження у праві виїзду за кордон є необґрунтованими, оскільки суду не надано доказів, що боржник вживав заходи щодо виконання зобов`язання, покладеного на нього судовими рішеннями, враховуючи обізнаність боржника про наявність на виконанні у приватного виконавця зведеного виконавчого провадження. Якщо боржник не вчинив жодних дій, спрямованих на виконання боргового зобов`язання, а саме не надав своєчасно у строк, встановлений виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, про рахунки у банках чи інших фінансових установах та пояснень стосовно причин невиконання рішення не надав, а виконавець зі свого боку вчинив всі дії, передбачені законом, в такому разі боржник ухиляється від виконання рішення суду, що є підставою для обмеження його в праві виїзду за межі України та вчинення інших дій, передбачених законом.

Щодо посилання боржника на необхідність забезпечення права виїзду за кордон з метою здійснення волонтерської діяльності, вважав такі доводи маніпулятивними та безпідставними. Відповідно до чинного законодавства участь у волонтерській діяльності не звільняє особу від обов`язку виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Щодо відсутності підстав для задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, наводив ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», п. 5 розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, вказував, що з огляду на відсутність постанови приватного виконавця про закінчення зведеного виконавчого провадження, в якому ОСОБА_1 є боржником з підстав, передбачених ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу та відсутність в матеріалах справи доказів погашення боржником зобов`язання в повному обсязі, відсутні визначені законом підстави скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Зазначав, що твердження ОСОБА_1 щодо необґрунтованості обмеження його у праві виїзду за межі України спростовані як судом першої, так і апеляційної інстанції в постанові від 12 березня 2025 року при оскарженні боржником ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року. Київський апеляційний суд, проаналізувавши всі надані боржником доводи та документи, у тому числі щодо начебто необхідного лікування за кордоном та волонтерської діяльності, дійшов чітких висновків про відсутність достатніх підстав для скасування ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року. Суд встановив, що боржник не виконав судове рішення у добровільному порядку, ухилявся від його виконання, а здійснена часткова сплата заборгованості після винесення ухвали не може впливати на законність та обґрунтованість тимчасового обмеження у праві виїзду. Крім того, підтверджена судом участь у волонтерській діяльності не є підставою для звільнення боржника від виконання рішення суду та не скасовує встановлених законом зобов`язань.

В судове засідання 03 вересня 2025 року учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко І.П., а також ОСОБА_1 (через свого представника ОСОБА_2 ) шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів, стягувач ОСОБА_3 - на відому суду поштову адресу, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 121 ЦПК України направлена йому судова повістка вважається врученою, клопотань про відкладення судового засідання учасники справи не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки учасники справи, які не з`явились в судове засідання, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив із того, що судом не встановлено наявність обставин для скасування обмежувальних заходів, оскільки виконання рішення суду не підтверджено належними доказами, а надаючи оцінку виправданості застосованого обмеження ОСОБА_1 , суд врахував велику суму заборгованості, відсутність доказів її значного зменшення за час здійснення примусового виконання судового рішення, а також нетривалий час такого обмеження, застосованого ухвалою від 15 жовтня 2024 року, що набрала законної сили 12 березня 2025 року.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року та постановою Верховного Суду від 16 січня 2024 року у справі № 381/1260/22, позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10000 доларів США, що еквівалентно 292600 грн., в решті позову відмовлено (а. с. 143 - 148 т. 2).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року, подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено тимчасове обмеження щодо ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання боржником виконавчого документа, а саме: виконавчого листа № 381/1260/22 виданого 01 листопада 2023 року Фастівським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно на дату відкриття 363338,60 грн. та виконавчого листа №381/1260/22, виданого 01 листопада 2023 року Фастівським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат у розмірі 10000 грн. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/122332825).

До заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України додано копію квитанції про часткову сплату заборгованості на рахунок приватного виконавця Голяченка І.П.: від 28 жовтня 2024 року на суму 5000 грн. (а. с. 184 т. 2), копію квитанції до платіжної інструкції від 18 листопада 2024 року на суму 5000 грн. (а. с. 185 т. 2), копію квитанції до платіжної інструкції від 09 січня 2025 року на суму 3000 грн. (а. с. 186 т. 2), від 06 березня 2025 року на суму 3000 грн. (а. с. 187 т. 2).

Крім того, окремим клопотанням від 12 травня 2025 року до матеріалів справи долучено копію платіжної інструкції від 12 травня 2025 року на суму 4000 грн. на рахунок приватного виконавця Голяченка І.П. з призначенням «сплата боргу за ЗВП № НОМЕР_1» (а. с. 30 т. 3).

Також ОСОБА_1 надано копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 6884/292 КНП ФМР «Фастівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» від 12 серпня 2022 року, у якій встановлено діагноз ОСОБА_1 сечокам`яна хвороба (а. с. 188 т. 2), копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 8937-2487 від 29 грудня 2023 року КНП ФРР «Фастівська центральна районна лікарня», у якій зазначено про наявність у ОСОБА_1 серцево-судинних захворювань (а. с. 189 - 190 т. 2), електронне направлення № 3946-7752-8318-8663 від 03 січня 2024 року амбулаторії ЗПСМ № 3 КНП МФР «ФМЦПМСД» на консультацію кардіолога (а. с. 191 т. 2), копію рахунку ФОП ОСОБА_4 на оплату медичних засобів № 019 від 10 жовтня 2024 року на суму 18550 грн. (а. с. 192 т. 2), копію платіжної інструкції від 10 жовтня 2024 року щодо перерахування на рахунок ФОП ОСОБА_4 11550 грн. (а. с. 193 т. 2), копію чека ФОП ОСОБА_4 від 10 жовтня 2024 року на суму 7000 грн. на оплату медичних засобів (а. с. 194 т. 2), копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 7335 від 11 жовтня 2024 року Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», згідно якої ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні 10 жовтня 2024 року, виписаний 11 жовтня 2024 року, проведено операцію - факоемульсифікація катаракти з імплантацією з/к ЮЛ на правому оці ЮЛ (модель, оптична сила) Adapt +22.0 (а. с. 195 - 196 т. 2).

Також ОСОБА_1 надано копію листа ГУ ДПС у Київській області № 13004/6/10-36-75 від 05 березня 2024 року про включення ОСОБА_1 до Реєстру волонтерів (а. с. 197 - 199 т. 2), копію довідки № 2/3-23лр від 01 березня 2023 року, виданої ГО «Інститут розвитку громадянського суспільства і демократії» ОСОБА_1 про те, що він дійсно працює волонтером у ГО «Інститут розвитку громадянського суспільства і демократії» та займається доставкою гуманітарних вантажів та гуманітарної допомоги для ЗСУ та населення України (а. с. 200 т. 2), копії подяк ОСОБА_1 від ГО «Чоколівка Допомога Київ» за проукраїнську, проактивну громадянську та суспільну позиції, від Благодійної організації «Благодійний фонд інвалідів війни Антитерористичних операцій України» за 14 жовтня 2024 року та 15 жовтня 2024 року за забезпечені й поставлені з-за кордону України товари гуманітарної допомоги, які використовуються в невпинні боротьбі із агресором, за сприяння підвищення обороноздатності України, виконання поставлених задач (а. с. 201 - 203 т. 2), декларації про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою (а. с. 204 - 226 т. 2), копії листів щодо співпраці з ОСОБА_1 (а. с. 227, 229, 230 т. 2), акти приймання-передачі транспортних засобів (а. с. 228, 231, 232 т. 2).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України, суд може застосувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Разом із цим, суд також наділений повноваженнями вирішити питання щодо скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (частина 5 статі 441 ЦПК України).

Так, згідно ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

При цьому слід зауважити, що стаття 441 ЦПК України не визначає умов (підстав), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також прийняття необхідних заходів для виконання рішення суду.

Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Оскільки про наявність таких обставин, підстав та факторів, підтверджених належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, заявником не повідомлено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для скасування обмежувальних заходів.

Так, підставами звернення ОСОБА_1 до суду із вказаною заявою було те, що він не ухиляється від виконання рішення суду; тимчасові обмеження порушують основоположні права і свободи громадянина України, не переслідують легітимну мету та не сприяють погашенню боргу; обмеження приватним виконавцем фундаментального права ОСОБА_1 на вільне пересування є протиправним; право виїзду за кордон ОСОБА_1 є необхідним в зв`язку із здійсненням лікування за межами України, а також із здійсненням волонтерської діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Апеляційний суд враховує, що згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року у справі № 381/1260/22, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року та набрала законної сили, встановлено, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт умисного ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки будучи обізнаним про свій обов`язок щодо повернення грошових коштів стягувачу, жодних дій по виконанню судового рішення він не здійснив (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125928764).

Наведені обставини спростовують доводи ОСОБА_1 у заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та в апеляційній скарзі, не підтверджені будь-якими доказами, а лише поясненнями самого боржника у виконавчому провадженні, що він не ухилявся від виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області у справі № 381/1260/22.

Доводи апеляційної скарги, що зазначена ухвала Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року у справі № 381/1260/22 була постановлена у його відсутності, в зв`язку з чим його доводи не розглядались, він не зміг захистити себе в суді і надати відповідні пояснення та докази на спростування подання приватного виконавця, а також, що Київський апеляційний суд в постанові від 12 березня 2025 року передчасно відкинув всі доводи його апеляційної скарги, фактично зводяться до незгоди ОСОБА_1 з ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року та постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року, що не входить до предмету апеляційного оскарження в даній справі, та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували зміну обставин щодо ухилення боржника від виконання судового рішення станом на час звернення із заявою, ОСОБА_1 надано не було, в зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для задоволення заяви про скасування обмеження у праві виїзду за межі України.

Судом першої інстанції було надано належної оцінки обставинам, що за відсутності доказів виконання судового рішення від 18 квітня 2023 року, часткове погашення якого в сумі 16000 грн. не є тотожним виконанню ним судового рішення, сума стягнення за яким є значною, наведені заявником обставини не дають підстав вважати про відсутність його ухилення від виконання рішення суду, обов`язковість виконання якого гарантована законом.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано ще одну платіжну інструкцію від 12 травня 2025 року на суму 4000 грн. в рахунок погашення боргу, вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Апеляційний суд враховує, що обов`язки боржника у виконавчому провадженні, виконання яких має враховуватись при визначенні виправданості обмежень, передбачені ч. 4, 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» та включають обов`язок утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не наведено спростувань щодо аргументів приватного виконавця Голяченка І.П., що постановами приватного виконавця від 10 листопада 2023 року про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3, які отримано боржником 09 серпня 2024 року, на ОСОБА_1 було покладено обов`язок подати виконавцю декларацію про доходи та майно.

Викликом приватного виконавця від 25 липня 2024 року зобов`язано ОСОБА_1 з`явитися до виконавця 09 серпня 2024 року об 11:00 год. та надати документи про склад сім`ї, майно, доходи та ін.

Так, встановлено і учасниками справи не заперечується, що ОСОБА_1 з`явився до виконавця 09 серпня 2024 року, однак ним не виконано зобов`язання щодо надання декларації про доходи та майно, а також документів, зазначених у виклику приватного виконавця, що стало підставою для складення відповідного акту приватного виконавця Голяченка І.П.

Вказані обставини свідчать про те, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджувався факт умисного ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки будучи обізнаним про свій обов`язок щодо повернення грошових коштів стягувачу, жодних дій по виконанню судового рішення він не здійснив.

З матеріалів цієї справи вбачається, що на час розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, рішення суду від 18 квітня 2023 у справі № 381/1260/22 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10000 доларів США, що еквівалентно 292600 грн., не виконано, декларацію про доходи та майно боржника, а також інші витребувані приватним виконавцем документи, боржником не подано, отже обставини, що зумовили застосування обмеження у праві виїзду боржника за кордон, не змінилися, тому апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви скаржника про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України з підстав, якими така заява обґрунтована.

Крім того, апеляційний суд враховує, що будь-яких доказів незадовільного майнового стану ОСОБА_1 ним суду не надано, оскільки похилий вік та наявність певних хвороб, на що він посилається в апеляційній скарзі, не підтверджують самі по собі його неплатоспроможність.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як передчасні та необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що відсутність майна чи достатньої суми грошових коштів для виконання судового рішення не свідчить про вчинення боржником свідомих дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, а також, що ОСОБА_1 здійснює погашення заборгованості в силу своїх реальних можливостей одразу, як йому стало відомо про виконавчі провадження.

Апеляційний суд враховує слушні доводи приватного виконавця у відзиві на апеляційну скаргу, що часткове погашення боргу боржником здійснено вже після постановлення ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року, якою щодо нього встановлено обмеження, оскільки перша з наданих квитанцій датована 28 жовтня 2024 року, тобто до моменту постановлення цієї ухвали останній взагалі ніяк не виконував судове рішення, і що дані грошові кошти можуть бути сплачені боржником лише з метою оскарження ухвали шляхом демонстрації вчинення активних дій, спрямованих на виконання зобов`язання за судовими рішеннями.

Оцінюючи посилання заявника в апеляційній скарзі на рішення ЄСПЛ, які, на думку ОСОБА_1 необхідно враховувати в даній справі, апеляційний суд виходить із наступного.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) Європейський суд з прав людини застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон в зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі Європейський суд з прав людини визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто, лише в зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82);

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Разом із тим, у справі, що переглядається, судом першої інстанції перевірено фактори обґрунтованості заходів, що обмежують свободу пересування ОСОБА_1 , встановлено і не спростовано доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_1 судове рішення не виконано, борг не погашено, відтак підстави для застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не відпали.

Обмеження у праві виїзду за межі України спонукатиме боржника ОСОБА_1 до виконання боргових зобов`язань за рішенням суду, що в свою чергу захистить права стягувача на отримання належних коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладення тимчасового обмеження не сприяє поверненню боргу, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на те, що ОСОБА_1 не висунуто жодної пропозиції до приватного виконавця щодо погашення заборгованості у разі скасування обмеження його виїзду за межі України.

Оцінюючи доводи заявника ОСОБА_1 щодо позбавлення його можливості виїзду, в зв`язку з дією тимчасового обмеження, за межі України для проходження лікування, апеляційний суд враховує, що боржником не надано доказів на підтвердження неможливості отримання ним необхідної медичної допомоги в України, натомість, доказами у вигляді медичної документації, наданої ОСОБА_1 , взагалі не підтверджується проходження ним будь-якого лікування за межами України, оскільки наявна в матеріалах справи медична документація виготовлена КНП ФМР «Фастівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», КНП ФРР «Фастівська центральна районна лікарня», Київською міською клінічною офтальмологічною лікарнею «Центр мікрохірургії ока», тобто закладами охорони здоров`я, які знаходяться в Україні.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про необхідність скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України в зв`язку з провадженням боржником волонтерської діяльності, оскільки такі обставини не є підставою для звільнення боржника від виконання рішення суду.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що Фастівський міськрайонний суд Київської області не аналізував доводів ОСОБА_1 , що були покладені в підстави скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України, а лише послався на те, що вказані питання були предметом розгляду під час вирішення питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення питання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

При цьому, дійсно, постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року в справі № 381/1260/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року, якою встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, було надано критичну оцінку доводам ОСОБА_1 щодо необхідності лікування за кордоном, а також необхідності виїзду за межі України з метою здійснення волонтерської діяльності.

Апеляційний суд враховує також, що у випадку вчинення боржником реальних та активних дій щодо виконання судових рішень, співмірних із розміром заборгованості, відповідно до положень ч. 8 ст. 441 ЦПК України він не позбавлений можливості повторного звернення до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної та всебічної оцінки судом першої інстанції, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.