ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 712/9687/23

провадження № 61-1254св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Нікітюк Андрій Миколайович, на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 19 вересня 2024 року, додаткове рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 01 жовтня 2024 року, ухвалені у складі судді Пироженко С. А., та постанови Черкаського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року, ухвалені у складі колегії суддів Василенко Л. І., Новікова О. М., Карпенко О. В., у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, виділення у спільну сумісну власність нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просили:

- стягнути з відповідача на свою користь шкоду, завдану внаслідок знищення майна пожежею, у розмірі 1 333 120,00 грн та 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди;

- виділити у спільну власність позивачів у натурі як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями та спорудами, до якого відносяться приміщення в житловому будинку з прибудовами під літ. «А-І», «а», «а5», «А2-І», приміщення під № № 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, сараї під літ. «Б», «Н», «Л», «П», погріб під літ. «В», вбиральня під літ. «Г», огорожа під № № 1, 3, 5, 7, водоколонка під № 6, що розташовані на АДРЕСА_1 , а також припинити право спільної часткової власності між позивачами та відповідачем на будинковолодіння за вказаною адресою.

Свої вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мотивували тим, що їм як подружжю на праві спільної часткової власності належить 47/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Інші 53/100 часток домоволодіння належать відповідачу ОСОБА_3 .

Cторони домовилися про порядок користування тією частиною спільного майна, яка відповідає їх часткам у праві спільної часткової власності.

Зазначають, що частина житлового будинку з прибудовами під літ. «А-І», «а», «а5», «А2-І» та приміщеннями під № № 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, якою користуються позивачі, має окремий вхід та розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :03:004:0260, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Інша частина житлового будинку, якою користується відповідач, також має окремий вхід та розташована на іншій земельній ділянці, що має власний кадастровий номер.

23 червня 2023 року близько 10 год 55 хв у приміщенні кухні, яка є частиною житлового будинку, що знаходиться у власності відповідача, виникла пожежа, внаслідок якої їх частина будинку зазнала часткового руйнування, що унеможливлює проживання у ньому до моменту його капітального ремонту чи реконструкції. Позивачі вимушені винаймати інше житло до приведення зруйнованого пожежею будинку у житловий стан.

Факт виникнення пожежі у приміщенні кухні, яка є частиною житлового будинку відповідача, підтверджується актом про пожежу від 23 червня 2023 року та технічним висновком від 03 липня 2023 року № 13/В/03.07.2023, складеними посадовими особами Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Черкаській області (далі - ГУ ДСНС України у Черкаській області).

Висновком експерта за результатами проведення пожежно-технічної експертизи від 11 серпня 2023 року встановлено, що причиною виникнення пожежі, яка мала місце у домоволодінні позивачів за адресою: АДРЕСА_1 , є поширення відкритого полум`я пожежі, що сталася у приміщенні кухні частини будинку відповідача.

Вважають, що відповідач безсумнівно є винуватцем пожежі, що сталася у частині будинку позивачів. Протиправна поведінка відповідача полягає у бездіяльності, а саме недотримання пожежної безпеки власної території та майна. Між протиправною поведінкою відповідача і шкодою є причинний зв`язок.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 18 серпня 2023 року № 15-231 вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень від пожежі в частині житлового будинку, що знаходиться у користуванні та власності позивачів, станом на дату проведення експертизи становить 1 333 120,00 грн.

Вказаною пожежею та подальшими неправомірними діями відповідача, спрямованими на уникнення відповідальності, позивачам, крім матеріальної шкоди, завдано й значних моральних страждань.

Крім того, 13 липня 2023 року позивачі звернулися до відповідача із заявою про надання нотаріально посвідченої згоди на проведення капітального ремонту (реконструкції) частини житлового будинку, на отримання будівельного паспорта та виділ в натурі майна, яким користуються позивачі.

Водночас, зважаючи на ненадання відповідачем відповідної згоди, позивачі не можуть провести заходи з реконструкції будинку, що вкрай необхідно для відновлення попереднього стану будинку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Соснівський районний суд міста Черкаси рішенням від 19 вересня 2024 року позов задовольнив частково.

Стягнув із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шкоду, завдану внаслідок знищення майна пожежею, у розмірі 1 333 120,00 грн, моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн, витрати за проведення судової пожежно-технічної експертизи в розмірі 8 890,06 грн, витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 15 294,00 грн, всього стягнув 1 387 304,06 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Стягнув із ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 13 331,20 грн.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що причиною виникнення пожежі, яка мала місце у домоволодінні позивачів, є поширення відкритого полум`я пожежі, що сталася у приміщенні кухні частини будинку відповідача, що підтверджено показами експерта та його висновком за результатами проведення пожежно-технічної експертизи від 11 серпня 2023 року, а також технічним висновком аварійно-рятувального загону ГУ ДСНС України в Черкаській області від 03 липня 2023 року № 13/B/03.07.2023, які є належними та допустимими доказами.

Під час розгляду справи відповідач не надав до суду будь-яких доказів на спростування поданих позивачами документів та не заявляв клопотання про призначення судової пожежно-технічної експертизи для визначення причини пожежі, а отже, не спростував визначену статтями 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) презумпцію винного заподіяння шкоди.

Оскільки відповідач, який є власником приміщення, в якому сталася пожежа, несе повну відповідальність за дотримання правил пожежної безпеки, а позивачі довели розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до пошкодження майна позивачів внаслідок пожежі, то наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачів майнової шкоди, завданої внаслідок знищення майна пожежею, у розмірі 1 333 120,00 грн.

Суд погодився із доводами позивачів про перенесені ними моральні переживання внаслідок пошкодження їхнього майна, та, враховуючи характер і обсяг душевних страждань, яких зазнали позивачі, та обставини, що до виконання ремонтних робіт вони не можуть проживати у пошкодженому пожежею будинку, дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на їхню користь 30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині виділення позивачам у спільну сумісну власність нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності, суд першої інстанції керувався тим, що будинок АДРЕСА_1 належить позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності із розміром часток 47/100 та 53/100 відповідно. Виділення цих часток в натурі й припинення права на частки у спільному майні не здійснювалося і в матеріалах справи відсутній висновок експерта щодо технічної можливості виділу спірного об`єкта нерухомого майна, а тому позивачам належить ідеальна частка у майні, тобто частка, яка не виділена в натурі.

Соснівський районний суд міста Черкаси додатковим рішенням від 01 жовтня 2024 року стягнув із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачам понесених ними судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції керувався тим, що позов задоволено частково, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали належні докази на підтвердження понесених витрат. Проте визначений стороною позивачів розмір витрат на правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн не відповідає обсягу наданих послуг і критеріям реальності, розумності та співмірності, а тому підлягає зменшенню до 10 000,00 грн.

Черкаський апеляційний суд постановою від 26 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишив без задоволення, а рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 19 вересня 2024 року в оскаржуваній частині - без змін. Стягнув із ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 19 996,80 грн.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Черкаський апеляційний суд постановою від 26 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишив без задоволення, а додаткове рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 01 жовтня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що, враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, пов`язаних із правовою допомогою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивачів 10 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2025 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 19 вересня 2024 року, додаткове рішення цього ж суду від 01 жовтня 2024 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 та у постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 711/2292/16, від 03 липня 2019 року у справі № 417/2115/16, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 23 вересня 2020 року у справі № 329/382/19, від 10 лютого 2021 року у справі № 264/508/19, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, від 26 квітня 2022 року у справі № 564/973/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргуОСОБА_3 мотивував тим, що сам собою факт наявності шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювала, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинною зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Вважає, що позивачі не довели на підставі належних та допустимих доказів наявність шкоди, її розмір, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненою шкодою, що призвело до пошкодження майна позивачів внаслідок пожежі та вини відповідача у завданні позивачам матеріально шкоди.

Акт про пожежу та технічний висновок із відповідними роз`ясненнями не підтверджують наявність вини відповідача у завданні матеріальної шкоди, оскільки містять лише інформацію щодо факту пожежі, неточного обсягу пошкоджень, а також щодо ймовірної причини її виникнення без з`ясування точної причини. У вказаних документах не встановлено винних осіб за фактом пожежі, так само як і не зазначено, які вимоги правил пожежної безпеки ймовірно порушив саме відповідач із посиланням на норми чинного законодавства, що регулюють правила пожежної безпеки.

За відсутності доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням збитків надані позивачами висновки судових експертів не мають правового значення. Крім того, викладені у цих висновках обставини стосуються виключно частини домоволодіння позивачів, що спотворює результати експертиз і робить їх недостовірними та необ`єктивними за відсутності доступу до частини приміщень житлового будинку, належного на праві спільної часткової власності відповідачу.

Вважає, що за існуючого порядку користування житловим будинком усі співвласники мають нести відповідальність за утримання належного їм на праві спільної часткової власності майна відповідно до розміру частки кожного з них. Отже, позивачі як співвласники також мають нести відповідальність за пожежну безпеку на території їхнього домоволодіння спільно з відповідачем.

Крім того, існування мансардного поверху за адресою: АДРЕСА_1 , не підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок та правовстановлюючими документами. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, мансардний поверх, пошкодження якого безпідставно враховані судовим експертом під час визначення вартості ремонтно-будівельних робіт частини житлового будинку позивачів, є самочинним будівництвом, а тому позивачі не мають права на відшкодування вартості ремонтно-відновлювальних робіт зазначеного мансардного поверху.

У висновку експерта від 18 серпня 2023 року зазначена вартість ремонтно-будівельних робіт, які необхідно провести в «частині будинку позивачів». Разом із тим, позивачам на праві власності належить 47/100 часток житлового будинку і їхня частка в натурі у праві спільної часткової власності не виділена, визначення експертом розміру спричинених позивачам пожежею матеріальних збитків проведена без урахуванням розміру їх частки у спільному житловому будинку.

Суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовили стороні відповідача у задоволенні клопотання про призначення судової пожежно-технічної експертизи, враховуючи також ті обставини, що у матеріалах справи наявні два висновки експертів, наданих позивачами, чим грубо порушено право відповідача на доступ до суду.

Позивачі не надали жодного доказу завдання їм моральної шкоди, а тому вимоги в цій частині також є недоведеними.

Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу за кожним із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У пункті 9 договорів про надання правничої допомоги від 14 липня 2023 року, укладених між адвокатом Савостою С. В. та позивачами, визначено, що відшкодування клієнтом адвокату витрат, пов`язаних із виконанням цього договору, визначається додатковою угодою до цього договору.

Однак сторона позивачів не надала копії додаткових угод до договору про надання правничої допомоги, у яких би визначався порядок відшкодування позивачами витрат адвокату.

Вважає, що заявлений позивачами розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю виконаної адвокатом роботи. Позивачі не надали детального опису робіт (наданих послуг), що позбавляє сторону відповідача можливості оцінити реальність витрат та їх необхідність.

Аргументи інших учасників справи

У березні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 12 лютого 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Соснівського районного суду міста Черкаси. Зупинив виконанняоскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

27 лютого 2025року справу № 712/9687/23 передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

Подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 47/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Інші 53/100 часток домоволодіння належать на праві спільної часткової власності відповідачу ОСОБА_3 (том 1, а. с. 9, 10).

Договором купівлі-продажу житлового будинку від 19 квітня 2019 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічним паспортом на садовий (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 підтверджується, що позивачі мають у власності та користуються частиною будинку з прибудовами під літ. «А-І», «а», «а5», «А2-І», приміщеннями під № № 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7 (том 1, а. с. 11-17).

Частина житлового будинку з прибудовами під літ. «А-І», «а», «а5», «А2-І» та приміщеннями під № № 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, якою користуються позивачі, має окремий вхід та розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :03:004:0260, що належить їм на праві спільної часткової власності(том 1, а. с. 18).

Інша частина житлового будинку, якою користується відповідач, також має окремий вхід та розташована на іншій земельній ділянці, що має власний кадастровий номер.

Згідно з актом про пожежу від 23 червня 2023 року, складеним посадовими особами ГУ ДСНС України у Черкаській області, 23 червня 2023 року орієнтовно о 10 годині 55 хвилин у приміщенні кухні частини житлового будинку на АДРЕСА_1 , що належить на праві часткової власності ОСОБА_3 , виникла пожежа (том 1, а. с. 34).

03 липня 2023 року аварійно-рятувальний загін ГУ ДСНС України у Черкаській області затвердив технічний висновок № 13/В/03.07.2023 щодо ймовірної причини виникнення пожежі 23 червня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 36-41).

Цим висновком встановлено, що:

- осередок пожежі, що виникла 23 червня 2023 року у житловому будинку на АДРЕСА_1 , знаходиться у лівій частині відносно вхідних дверей приміщення кухні, а саме на стіні, в місці розташування розподільчої коробки;

- пожежа у житловому будинку ймовірно виникла внаслідок порушення правил пожежної безпеки під час експлуатації електропобутових приладів;

- пожежею знищено: АДРЕСА_1 - покрівлю та перекриття будинку, побутову техніку, кухонні меблі, речі домашнього вжитку; АДРЕСА_2 - покрівлю будинку, зовнішнє та внутрішнє утеплення стін, каркас другого поверху (дерев`яні елементи та OSB плити), міжкімнатні перегородки, двері та вікна другого поверху з металопластикового профілю, електроінструмент, будівельний інструмент, силові кабелі електромережі;

- пожежею пошкоджено: АДРЕСА_1 - оздоблення стін та стелі в двох житлових кімнатах та коридорі; АДРЕСА_2 - перекриття між першим і другим поверхами, водостічну систему даху.

Отримавши акт про пожежу та технічний висновок, позивачі виявили помилку у цих документах, яка полягає у неправильному зазначенні частини житлового будинку, на який перекинулася пожежа від осередку пожежі, у зв`язку з чим їх представник направив адвокатський запит на адресу аварійно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Черкаській області (том 1, а. с. 44).

На адвокатський запит аварійно-рятувальний загін ГУ ДСНС України у Черкаській області надав відповідь від 03 серпня 2023 року, якою відмовлено у видачі нового технічного висновку щодо ймовірної причини виникнення пожежі 23 червня 2023 року в житловому будинку на АДРЕСА_1 та одночасно роз`яснено зміст технічного висновку № 13/В/03.07.2023 таким чином:

- розділ висновку «Дата, час, місце пожежі та об`єкт виникнення пожежі» слід розуміти так: «пожежа виникла 23 червня 2023 року орієнтовно о 10 годині 55 хвилин в приміщенні кухні (будівля а2, приміщення 1-2) житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 »;

- розділ висновку «Обставини виникнення, розвитку та гасіння пожежі» слід розуміти так: «На момент виникнення пожежі власника частини будинку № 9 (будівель а1, а2, а3, А1-І ,) не було вдома, а власник частини будинку № 9 (будівель А-І, А2-І, а, а5 ) перебувала вдома з малолітніми дітьми. На момент виявлення пожежі полум`я охопило приміщення кухні (будівля а2 приміщення 1-2) та покрівлю будинку № 9 і почало розповсюджуватися на конструкцію фронтону частини будинку № 9 (будівель та прибудов а, А-І, А2-І). Швидкому розвитку пожежі сприяло пожежне навантаження, що складалося із дерев`яних конструкцій та OSB плит, з яких було виконано перекриття та другий поверх будинку № 9 (будівель та прибудов а, А-І, А2-І )»;

- розділ висновку «Адреса, організаційно-правова форма власності об`єкта» слід розуміти так: АДРЕСА_1 - житловий будинок належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 (47/200 частки), ОСОБА_2 (47/200 частки) та ОСОБА_3 (53/100 частки);

- розділ висновку «Наслідки пожежі» слід розуміти так: Пожежею знищено: АДРЕСА_1 (приміщення 1-2, 1-3) - покрівлю та перекриття будинку, побутову техніку, кухонні меблі, речі домашнього вжитку; АДРЕСА_1 (другий поверх будівель та прибудов А-І, А2-І, а, а5) - покрівлю будинку, зовнішнє та внутрішнє утеплення стін, каркас другого поверху (дерев`яні елементи та OSB плити), міжкімнатні перегородки, двері та вікна другого поверху з металопластикового профілю, електроінструмент, будівельний інструмент, силові кабелі електромережі. Пожежею пошкоджено: АДРЕСА_1 (будівлі та прибудови а3, А1-І, приміщення 1-4, 1-1) - оздоблення стін та стелі в двох житлових кімнатах та коридорі; АДРЕСА_1 (будівлі та прибудови А-І, А2-І, а, а5,) - перекриття між першим та другим поверхами, водостічну систему даху;

- розділ висновку «Опис осередку пожежі» слід розуміти так: враховуючи викладене, можна стверджувати, що горіння виникло в лівій частині, відносно вхідних дверей, приміщення кухні (будівля а2, приміщення 1-2), а саме на стіні, в місці розташування розподільчої коробки (див. фото № 5 додатку № 1);

- у розділі «Обставини виникнення, розвитку та гасіння пожежі» описано ймовірну причину загоряння 47/100 часток будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розташованого на АДРЕСА_1 , зокрема частки будинку з прибудовами А-І, а, а5, А2-І, приміщеннями № № 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7 (том 1, а. с. 45).

Згідно з висновком пожежно-технічної експертизи від 11 серпня 2023 року № 1012/23-23, складеним судовим експертом Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Фонрабе В. В., осередок досліджуваної пожежі знаходився на поверхні горючого матеріалу, який перебував на газовій плиті (над пальником), встановленій у приміщенні кухні частини приватного будинку ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Причиною виникнення пожежі, яка мала місце у домоволодінні родини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було поширення відкритого полум`я пожежі, що сталася у приміщенні кухні частини приватного будинку ОСОБА_3 . Джерелом запалювання, внаслідок дії якого сталась пожежа у домоволодінні родини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було відкрите полум`я пожежі, яка сталася 23 червня 2023 року у частині приватного будинку ОСОБА_3 (том 1, а. с. 55-66).

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 18 серпня 2023 року № 15-231, складеним судовим експертом Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Калашніковим О. М., підтверджується:

- технічною причиною пожежі, що виникла в житловому будинку АДРЕСА_1 23 червня 2023 року, є поширення відкритого полум`я від поверхні горючого матеріалу, який перебував на газовій плиті (над пальниками), встановленій у приміщенні кухні частини приватного будинку ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- розрахунок вартості ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень від пожежі в частині житлового будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться у власності та користуванні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , виконано за результатами проведеного візуального-інструментального обстеження з урахуванням наведеного у дослідницькій частині висновку. Вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень від пожежі в частині житлового будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться в користуванні та власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , станом на дату проведення експертизи становить 1 333 120,00 грн (разом із податком на додану вартість) (том 1, а. с. 67-91).

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт пожежі в їхньому будинку, однак самої причини виникнення пожежі не знають.

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що були присутні під час пожежі, однак причини її виникнення не знають.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та працівники ГУ ДСНС України у Черкаській області, які оглядали місце пожежі, показали, що причиною пожежі є коротке замикання у будинку відповідача.

Допитаний у суді першої інстанції експерт ОСОБА_14 пояснив, що відповідач не надав можливості оглянути приміщення, але осередок пожежі був у його будинку на кухні.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційної скарги рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог про виділення у спільну сумісну власність нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності не оскаржуються, тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд не переглядає ці рішення в означеній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У частинах четвертій та п`ятій статті 319 ЦК України зазначено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 322 ЦК України).

Нормами статей 151, 156, 177 Житлового кодексу України визначено, що громадяни (власники, наймачі, члени їх сімей) зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.

У статті 2 Кодексу цивільного захисту України визначено низку термінів.

Пожежа - неконтрольований процес горіння, внаслідок якого знищується або пошкоджується майно, природні ресурси, а також виникають небезпечні чинники, що створюють загрозу життю та здоров`ю людей, тварин, негативно впливають на навколишнє природне середовище.

Пожежна безпека - стан захищеності життя та здоров`я людини, майна, навколишнього природного середовища від пожеж, що характеризується досягненням прийнятного рівня ризику виникнення пожежі.

Відповідно до частини шостої статті 55 Кодексу цивільного захисту України обов`язок із забезпечення пожежної безпеки в жилих приміщеннях державного, комунального, громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів покладається на квартиронаймачів і власників квартир, а в жилих приміщеннях приватного житлового фонду та інших спорудах, приватних житлових будинках садибного типу, дачних і садових будинках з господарськими спорудами та будівлями - на їх власників або наймачів, якщо це обумовлено договором найму.

У пункті 3.7.2 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України питань житлово-комунального господарства України від 17 травня 2005 року № 76, забезпечення пожежної безпеки в жилих будинках покладається на власників цих будинків або на уповноважені ними органи, а в жилих приміщеннях (квартирах) також і на їх власників, наймачів (орендарів). Взаємні зобов`язання власника будинку, власника, наймача (орендаря) жилого приміщення щодо забезпечення пожежної безпеки повинні визначатися договором. Забезпечення пожежної безпеки в інших окремо розташованих на прибудинковій території спорудах і гаражах покладається на їх власників.

Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, на підставі якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Тлумачення змісту статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria», № 68490/01, § 62).

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі № 925/1478/16, протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Подібний правовий висновок також міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781/16, від 11 вересня 2019 року у справі № 203/2378/14, від 03 квітня 2024 року у справі № 372/3527/18, від 29 січня 2025 року у справі № 639/2659/22.

Задовольняючи частково позов, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано керувалися тим, що позивачі довели наявність шкоди і причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною їм шкодою та безпосередньо пожежею, осередок якої виник у житловому приміщенні відповідача, за пожежну безпеку якого він відповідає як власник, внаслідок порушення норм протипожежної безпеки під час експлуатації електропобутових приладів.

Заперечуючи проти позовута вказуючи на те, що причина пожежі не встановлена та відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та наслідками у вигляді пожежі, ставлячи під сумнів висновки судових експертів щодо причин пожежі, ОСОБА_3 не надав до суду жодних доказів на підтвердження таких обставин, а його доводи побудовані виключно на припущеннях, чим заборонено обґрунтовувати рішення суду (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Також, дійшовши правильних висновків про те, що через пожежу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 втратили частину свого майна, внаслідок чого позбавлені можливості користуватися ним, на його відновлення потрібні як певні зусилля, так і час, що спричиняє додаткові незручності та створює дискомфорт у їх житті, відповідач не вчиняв дій щодо відшкодування спричиненої шкоди та не сприяв зменшенню негативних наслідків пожежі, тобто позивачі отримали душевні страждання, суди попередніх інстанцій обґрунтовано задовольнили позов й у частині стягнення із відповідача моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн.

З урахуванням встановлених обставин справи та розподілу тягаря доказування підстав стверджувати, що відповідач довів відсутність протиправності та вини у заподіянні моральної шкоди, немає.

При цьому розмір моральної шкоди, який був задоволений судом першої інстанції, відповідає характеру та обсягу страждань, яких зазнали позивачі, характеру немайнових втрат, а також засадам розумності, виваженості та справедливості.

Доводи касаційної скарги про те, що акт про пожежу та технічний висновок із відповідними роз`ясненнями не підтверджують наявність вини відповідача у завданні матеріальної шкоди, оскільки містять лише інформацію щодо факту пожежі, неточного обсягу пошкоджень, а також щодо ймовірної причини її виникнення без з`ясування точної причини, не заслуговують на увагу, оскільки факт пожежі в належній відповідачу частині домоволодіння та причини розповсюдження вогню на належну позивачам частину житлового будинку також встановлено наявними у справі і дослідженими судами висновками пожежно-технічної та судової будівельно-технічної експертиз.

Дослідивши зазначені висновки експертиз та оцінивши їх у сукупності з іншими доказами, суд першої інстанції з посиланням на норми статей 102, 106 ЦПК України правильно врахував їх, оскільки ці висновки узгоджувалися з іншими обставинами справи.

Відповідач не надав належних доказів, які б спростовували вимоги позивачів і надані ними докази про те, що пошкодження майна сталося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача (причиною пожежі у приміщенні кухні, розташованої у частині приватного будинку ОСОБА_3 , стало порушення норм протипожежної безпеки під час експлуатації електропобутових приладів).

Цим самим спростовуються доводи касаційної скарги про те, що позивачі не надали належних і допустимих доказів, а суди не встановили, якими неправомірними діями та з якої вини відповідач завдав позивачам шкоди.

До подібних висновків щодо відповідальності власника майна за пожежу дійшов Верховний Суд у постанові від 05 січня 2024 року у справі № 757/75448/17 (провадження № 61-10307св23).

Посилання заявника на те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовили стороні відповідача у задоволенні клопотання про призначення судової пожежно-технічної експертизи, враховуючи також ті обставини, що у матеріалах справи наявні два висновки експертів, наданих позивачами, чим грубо порушено право відповідача на доступ до суду як елемент права на справедливий суд, є неспроможними, оскільки ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді сторона відповідача не заявляла такого клопотання.

Аргументи касаційної скарги про те, що за існуючого порядку користування житловим будинком усі співвласники мають нести відповідальність за неналежне утримання майна відповідно до розміру частки кожного з них, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У справі, що переглядається, суди з`ясували, що частина житлового будинкуз прибудовами під літ. «А-І», «а», «а5», «А2-І» та приміщеннями під № № 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, якою користуються позивачі, має окремий вхід та розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :03:004:0260, що належить їм на праві спільної часткової власності. Інша частина житлового будинку, якою користується відповідач, також має окремий вхід та розташована на іншій земельній ділянці, що має власний кадастровий номер.

Отже,житловий будинок на АДРЕСА_1 фактично складається із двох ізольованих квартир та сторони не мають вільного доступу до частин будинку один одного. Водночас, оскільки саме у приміщенні кухні, яка є частиною житлового будинку, що знаходиться у власності та користуванні відповідача, виникла пожежа, то відповідальність за завдану позивачам матеріальну та моральну шкоду повинен нести саме власник такого майна.

Доводи касаційної скарги про те, що мансардний поверх, пошкодження якого безпідставно враховані судовим експертом під час визначення вартості ремонтно-будівельних робіт частини житлового будинку позивачів, є самочинним будівництвом, а тому позивачі не мають права на відшкодування вартості ремонтно-відновлювальних робіт зазначеного мансардного поверху, не заслуговують на увагу, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що надбудова мансардного поверху була здійснена з порушенням закону і ця частина будинку позивачів визнана самочинним будівництвом.

Посилання заявника на те, що позивачі не надали жодного доказу завдання їм моральної шкоди, а тому вимоги в цій частині є недоведеними, також не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням встановлених обставин справи щодо складу цивільного правопорушення, за наявності якого наступає відповідальність заподіювача шкоди, у тому числі й моральної, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про обґрунтованість таких вимог позивачів.

Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає співмірним із душевними стражданнями, які позивачі зазнали у зв`язку із знищенням та пошкодженням майна, вимушеними змінами у їх житті та таким, що відповідає вимогам розумності та справедливості.

При цьому колегія суддів зауважує, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та правильно врахували відсутність доказів на спростування вини відповідача у спричиненні позивачам майнової та моральної шкоди, а також її розміру.

У свою чергу, доводи заявника про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 та у постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 711/2292/16, від 03 липня 2019 року у справі № 417/2115/16, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 23 вересня 2020 року у справі № 329/382/19, від 10 лютого 2021 року у справі № 264/508/19, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, від 26 квітня 2022 року у справі № 564/973/19, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд повинен визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається у касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У наведених справах, на які посилався заявник у касаційній скарзі, суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, висновки, зроблені Верховним Судом у вказаних справах, не суперечать висновкам, зробленим судами під час розгляду цієї справи.

Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, яким вирішено питання про розподіл судових витрат

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).

Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо суд під час ухвалення основного судового рішення не визначив способу його виконання або не вирішив питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин третьої та восьмої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16 (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (mutatis mutandis рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, § 268).

У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. […] У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Упостанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вирішуючи питання про відшкодування позивачам понесених ними судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано керувався тим, що цей позов задоволено частково, а сторона позивачів надала належні докази (договори про надання правничої допомоги від 14 липня 2023 року, укладенні між позивачами та адвокатом Савостою С. В., акт приймання-передавання наданих послуг від 10 вересня 2024 року № 1 із зазначенням виду, опису та вартості послуг на суму 12 000,00 грн, платіжну інструкцію від 13 вересня 2024 року № 635837530 про сплату адвокату грошових коштів за надання правничої допомоги у розмірі 12 000,00 грн) на підтвердження понесених витрат. Разом із тим, взявши до уваги складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, критерій необхідності вчинення процесуальних дій та їх значимість, суд першої інстанції правильно виснував, що позивачі мають право на компенсацію вказаних витрат у розмірі 10 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги про безпідставне стягнення судом першої інстанції витрат на правову допомогу, оскільки такі витрати не підтверджені належними та допустимими доказами, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги та спростовуються матеріалами справи.

Аргументи касаційної скарги про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком, подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів відхиляє, оскільки наданий стороною позивачів акт приймання-передавання наданих послуг містить опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу за кожним із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, як зазначалося вище, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Посилання заявника на те, що всупереч пункту 9 договорів про надання правничої допомоги від 14 липня 2023 року сторона позивачів не надала копії додаткових угод до цього договору, у яких би визначався порядок відшкодування позивачами адвокату витрат, пов`язаних із виконанням такого договору, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У пункті 9 договорів про надання правничої допомоги від 14 липня 2023 року, укладених між позивачами та адвокатом Савостою С. В. (том 2, а. с. 61-68), передбачено, що відшкодування клієнтом адвокату витрат на відрядження й інших витрат, пов`язаних із виконанням цього договору, визначається додатковою угодою до цього договору. Робота адвоката оплачується погодинно, з урахуванням вартості 1 (однієї) години роботи 1 000,00 грн без ПДВ, за домовленістю між сторонами правова допомога може надаватися безоплатно. Факт надання правової допомоги за цим договором підтверджується підписаними обома сторонами актами виконаних робіт (наданих послуг).

Отже, зміст наведеного пункту договору про надання правничої допомоги передбачає обов`язок сторін укласти додаткову угоду до цього договору лише у випадку, коли адвокату мають бути відшкодовані витрати на відрядження й інші витрати, пов`язані із виконанням цього договору.

Оскільки у справі, що переглядається, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили стягнути з відповідача тільки витрати на правничу допомогу і не заявляли вимог про відшкодування понесених адвокатом витрат на відрядження й інших витрат, пов`язаних із виконанням договорів про надання правничої допомоги, то на підтвердження цих обставин у позивачів не було необхідності подавати до суду додаткові угоди до цих договорів, а достатньо було надати акти виконаних робіт (наданих послуг), що вони і зробили.

У свою чергу, наведені у касаційній скарзі доводи про те, що під час вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд першої інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду щодо загального порядку доведення сторонами справи судових витрат на правову допомогу і критеріїв оцінки таких доказів судами, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки, наведені судом першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішенні у цій справі, не суперечать правовим висновкам, сформованим у постановах суду касаційної інстанції, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки Верховний Суд ухвалою від 12 лютого 2025 року зупинив виконання оскаржуваних судових рішень, то необхідно поновити їх виконання.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи, що Верховний Суд ухвалою від 30 січня 2025 року відстрочив ОСОБА_3 сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 26 092,40 грн, а за результатами касаційного розгляду справи його касаційну скаргу залишено без задоволення, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню указана сума судового збору.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Нікітюк Андрій Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 19 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, додаткове рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 01 жовтня 2024 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 26 092 (двадцять шість тисяч дев`яносто дві) грн 40 коп.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено за такими реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102; код отримувача (за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA0026007; код класифікації доходів бюджету - 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Поновити виконання рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 19 вересня 2024 року, додаткового рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 01 жовтня 2024 року та постанов Черкаського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко