Справа № 643/8548/25
Провадження № 2-о/643/325/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2025 Салтівський районний суд міста Харкова у складі: головуючого судді Скотара А.Ю., за участю секретаря судового засідання Серікової Я.В., заявника ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області про встановлення факту постійного проживання на території України, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в обґрунтування якої зазначив, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові. З 1973 року до 1981 року навчався в середній школі № 57 Ленінського району м. Харкова де отримав свідоцтво про восьмирічну освіту. З 1981 року до 1982 року навчався в міському професійно-технічному училищі № 4 м. Харкова та отримав відповідний атестат; з 1982 року до 1984 року навчався у вечірній середній школі № 24 м. Харкова та отримав атестат про середню освіту; з 30.07.1982 до 31.12.1984 працював слюсарем на Харківському заводі електроапаратури, звідки був звільнений у зв`язку з проходженням військової служби. Після демобілізації знов влаштувався на Харківський завод електроапаратури, де працював з 24.02.1987 до 28.04.1996, а з 01.09.1995 до 01.11.1996 за сумісництвом кінологом у командитному товаристві «Будівельно-монтажний потяг № 166» Ленінського району м. Харкова.

Згодом, у зв`язку з важким фінансовим станом він поїхав на заробітки до рф, де отримав російське громадянство, що підтверджується паспортом, виданим 26.04.2000. У 2001 році він повернувся до м. Харкова, де постійно мешкав зі своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, за виключенням періоду з 1999 року до 2001 року, заявник постійно проживав у м. Харкові. Батько заявника помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а мати заявника померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З метою встановлення належності до громадянства України заявник просить суд заяву задовольнити та встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, тобто на момент проголошення незалежності України та станом 13 листопада 1991 року на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України».

Ухвалою суду від 19.06.2025 провадження у справі відкрито за правилами окремого провадження, задоволено заяву про виклик та допит свідків.

У судовому засіданні заявник підтримав заяву в повному обсязі, надав пояснення, відповідно до обставин, викладених у заяві, в останнє судове засідання не з`явився та просив розглянути заяву у свою відсутність.

Представник заінтересованої особи в судові засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, письмових пояснень чи заперечень по суті справи не подав.

Допитані як свідки у судовому засіданні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надали покази, що заявник народився, працював та на момент проголошення незалежності України постійно проживав у м. Харкові. Наприкінці 90-х років ОСОБА_1 одружився та виїхав до росії. Після не тривалого перебування в росії він повернувся до України та на тепер мешкає у м. Харкові.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності встановив таке: заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові, шлюб між його батьками розірвано 23.03.1983 (а.с. 8-10).

Згідно з копією свідоцтва про восьмирічну освіту, ОСОБА_1 у 1981 закінчив вісім класів середньої школи № 57 Ленінського району м. Харкова (а.с. 11).

Відповідно до копії атестату № 7587, ОСОБА_1 з 01.09.1981 до 15.07.1982 навчався в міському професійно-технічному училищі № 4 м. Харкова та отримав кваліфікацію слюсара-збиральника радіоапаратури та приладів другого розряду (а.с. 12).

Згідно з атестатом про середню освіту, ОСОБА_1 у 1984 році закінчив вечірню середню школу № 24 м. Харкова (а.с. 13).

Відповідно до архівної довідки, ОСОБА_1 з 30.07.1982 до 31.12.1984 працював слюсарем на Харківському заводі електроапаратури та звільнений у зв`язку з проходженням військової служби (а.с. 14).

З копій архівних довідок, оригінали яких оглянути в судовому засіданні, установлено, що ОСОБА_1 з 24.02.1987 до 28.04.1996 працював на Харківському заводі електроапаратури, з 01.09.1995 до 01.11.1996 кінологом у командитному товаристві «Будівельно-монтажний потяг № 166» Ленінського району м. Харкова (а.с. 15, 16).

26.04.2000 ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина російської федерації (а.с. 17)

Батько заявника помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 18-22).

Заявник не зареєстрований у м. Харкові, мешкає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , має другу групу інвалідності з 26.11.2008 безстроково (а.с. 34, 35).

Згідно з оригіналом трудової книжки ОСОБА_1 , виданої Управлінням освіти Харківської обласної державної адміністрації 03.06.1997 та дослідженої у судовому засіданні, остання має відомості про освіту 1981-1982 роках; трудову діяльність на території росії з 24.11.1997 по 21.04.2008 (з 24.11.1997 до 09.12.1998, з 10.12.1998 до 20.08.1999, з 22.10.1999 до 08.06.2000, з 19.01.2001 до 24.09.2001, з 01.04.2002 до 28.11.2002, з 26.12.2002 до 21.04.2008.

Як пояснив ОСОБА_1 , трудова книжка видана у 1997 році через втрату попередньої, в якій були відомості про роботу на Харківському заводі електроапаратури. Відповідні відомості не були внесені до цієї трудової книжки, виданої у 1997 році, так як видавалась вона Управлінням освіти, а не заводом.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Cуд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Особливостями розгляду справ окремого провадження проявляються в тому, що під час розгляду справ не застосовуються положення щодо змагальності (ст. 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (ст. 13 ЦПК України). Законодавець у справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, у ч. 2 ст. 318 ЦПК України) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року в справі № 569/4466/23.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

У статті 1 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення із заявою до суду, Закон) передбачено визначення, зокрема, таких термінів: Громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні.

Чинне законодавство, яке регулює підстави і порядок набуття громадянства та його припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб розрізняє, зокрема, порядок та процедуру встановлення належності до громадянства України та набуття громадянства України.

У статті 3 Закону України «Про громадянство України» встановлено належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Встановлення належності особи до громадянства України це - визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.

З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, зокрема, затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, цим Порядком відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно з пунктом 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання (пункт 9 Порядку): а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року особи, яка не була громадянином іншої держави, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 або 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

У статті 8 Закону передбачено порядок набуття громадянства України за територіальним походженням, згідно з яким особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Для оформлення набуття громадянства України замість зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) може бути подано: 1) іноземцем, якого визнано біженцем або якому надано притулок в Україні, - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яку визнано біженцем або якій надано притулок в Україні; 2) іноземцем, який постійно проживає в Україні на законних підставах та є громадянином держави, з якою Україна уклала міжнародний договір, що передбачає припинення особою громадянства цієї держави одночасно з набуттям громадянства України, - заяву про зміну громадянства; 3) іноземцем, який в установленому законодавством України порядку проходить (проходив) військову службу за контрактом у Збройних Силах України, його подружжям - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка в установленому законодавством України порядку уклала контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя; 4) іноземцем із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його подружжям - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя; 5) іноземцем, його подружжям, які є громадянами держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, та зазнали у країні своєї громадянської належності переслідувань, - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка зазнала переслідувань, разом із документом, що підтверджує переслідування.

У пункті 25 Порядку передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України» предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.

Таким чином, наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону).

Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 25.03.2024 по справі № 161/9609/22.

Отже, на підставі наданих письмових доказів та показів свідків судом встановлено, що ОСОБА_1 у період до 1996 рік проживав у м. Харкові, станом на 1991 рік працював на Харківському заводі електроапаратури, тобто факт того, що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом 13 листопада 1991 року доведений, а факт набуття ним у 2000 році громадянства іншої країни не позбавляє його права на встановлення факту постійного проживання на території України на вказаний у заяві момент.

Таким чином заява про встановлення факту є обґрунтованою і має бути задоволена у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 77-82, 259, 263-265, 268, 315, 319 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області про встановлення факту постійного проживання на території України задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, тобто на момент проголошення незалежності України та станом 13 листопада 1991 року, тобто на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України».

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду області протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його оголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає: АДРЕСА_2 .

Заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області, , місце знаходження: м. Харків, вул. Римарська, буд. 24.

Повне рішення складене 01.09.2025.

Суддя А.Ю. Скотар