КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Демакової Ярослави Олександрівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Демакова Я.О. звернулася до суду з даним позом, в обгрунтування якого зазначала, що сторонни даної справи перебувають у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 2015 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть.

Представник позивача вказувала на те, що спільний син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні. Мати дитини не виконує належним чином своїх батьківських обов`язків щодо утримання сина, з 2015 року не бере участі у його вихованні та утриманні. Будь - які контакти і відносини з відповідачем як у позивача, так і у дитини відсутні.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - адвокат Демакова Я.О. просила стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Демакова Я.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що стороною позивача було надано суду достатні докази на підтвердження проживання дитини разом з батьком, що повністю підтверджується актом обстеження умов проживання від 06 серпня 2024 року, складеним начальником відділу служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації Гуценко О.А.

Звертає увагу на те, що спільна дитина сторін постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із своїм батьком та його родичами. Мати дитини не проживає за вказаною адресою, самоусунулася від виховання, спілкування та утримання дитини.

Вказує на те, що судом не було враховано характеристику з місця навчання дитини, в якій зазначено, що вихованням дитини займається його батько, батькова матір, бабуся. Мати дитини жодного разу не відвідала школу, успіхами дитини не цікавиться.

Звернуто увагу апеляційного суду на необхідність забезпечення дитині обома батьками належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; якрозподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданного 30 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві.

Згідно з Актом обстеження умов проживання, складеним 06 серпня 2024 року начальником відділу служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації Гуценко О.А., встановлено, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

В акті вказано зі слів ОСОБА_1 про те, що мати дитини ОСОБА_2 самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, останній раз бачилася з дитиною ще до початку повномаштабного вторгенння. ОСОБА_1 повідомив, що бачився з ОСОБА_2 дуже давно.

В акті також вказано, що за адресою АДРЕСА_1 проживають і мають постійне місце реєстрації такі особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (батько); ОСОБА_6 , 1956 року народження, (бабуся); ОСОБА_7 , 1984 року народження, (тітка); ОСОБА_8 , 1981 року народження, (чоловік тітки); ОСОБА_9 , 2023 року народження, та ОСОБА_10 , 2012 року народження, (двоюрідні брати).

Відповідач ОСОБА_2 за цією адресою не проживає та не зареєстрована.

Як вбачається із позовної заяви, зареєстрованим місцем проживання відповідача є адреса: АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду із даним позовом, представник ОСОБА_1 - адвокат Демакова Я.О. вказувала на те, що з 2015 року дитина проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні, мати дитини самоусуналась від виховання та утримання спільного сина сторін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні належні докази того, що дитина постійно проживає з батьком, зареєстрована за його місцем реєстрації та знаходиться на його утриманні.

Наданий позивачем акт обстеження умов проживання за 2024 рік суд першої інстанції вважав неналежним доказом, який не підтверджує факт постійного проживання дитини з батьком та знаходження дитини на його утриманні. Будь-яких конкретних правових та допустимих доказів, які б свідчили, що відповідач добровільно брати участь в утриманні спільної малолітньої дитини відмовляється, участі у вихованні не бере, суду не надано.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 рокута набула чинності для України 27 вересня 1991 року, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідност. 8 Закону України «Про охорону дитинства`кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно положень ст.181 СК Україниспособи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене уСімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Заявник повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.

За змістом ст. ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які зазакономмають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що звертаючись до суду із позовом простягнення аліментів та вказуючи на проживання дитини разом з батьком, останній не надав суду доказів на підтвердження місця реєстрації дитини, докази того, що дитина постійно проживає з батьком та знаходиться на його утриманні.

Вказуючи на самоусунення матері від утримання та виховання сина з 2015 року позивач не надав суду докази самостійного утримання дитини, оплати рахунків тощо, акти обстеження умов проживання дитини у період з 2015 року по час звернення до суду, ненадав докази на підтвердження місця проживання матері дитини та не заявляв суду відповідних клопотанять щодо отримання таких доказів.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_2 добровільно відмовилася брати участь в утриманні та вихованні сина є лише припущеннями позивача, що не підтверджені матеріалами цієї справи.

Наданий суду акт обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 не є доказом того, що дитина проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні.

Відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено, що дитина проживає разом з батьком та перебуває на його повному утриманні, а мати самоусунулася від виховання та утримання сина. При цьому батько дитини із позовомдо суду про визначення місця проживання дитини з ним не звертався.

Колегія суддів не надає оцінку доданій до апеляційної скарги характеристиці з місця навчання ОСОБА_11 , оскільки вказаний доказ не був предметом дослідження судом першої інстанції. Із адвокатським запитом про витребування цього доказу адвокат звернулася лише у квітні 2025, тобто вже після ухвалення судом рішення у цій справі.

Разом з тим докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому будь - яких клопотань щодо неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, у апеляційній скарзі не зазначено.

Врахувавши те, що законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживають діти, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недовденості належними та допустими доказами, викладених у позові обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено принцип рівності батьків у виконанні ними обов`язку щодо утримання дітей не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки суд першої інстанції, виходячи з недоведеності позивачем належними та допуистими доказами обставин, на які він посилається у поданій до суду позовній заяві.

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, урахувавши, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд відносить судові витрати по сплаті судового збору на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Демакової Ярослави Олександрівни залишити без задоволення.

РішенняСвятошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар