Справа № 346/1993/25
Провадження № 2/346/1450/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю секретаря - Дутчак Х.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно, -

У С Т А Н О В И В:

22.04.2025р. ОСОБА_2 звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне нерухоме майно належало батьку позивача ОСОБА_3 , однак зареєстроване за ним не було. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і після його смерті спадщину прийняла ОСОБА_2 , яка проживала разом з спадкодавцем на момент смерті та фактично вступила в управління нерухомим майном. В січні 2025р. позивач звернулася до державного нотаріуса з метою оформлення спадщини, але у видачі їй свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, оскільки будинок не зареєстрований за спадкодавцем. ОСОБА_2 зазначає, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами був побудований її батьком в 1957р. і на той час реєстрація будівель та споруд не була обов`язковою, а тому вказане майно і не було зареєстровано за ОСОБА_3 . На теперішній час, відсутність реєстрації права власності за покійним батьком перешкоджає ОСОБА_2 оформити спадщину, а тому вона просила захистити її майнові права спадкоємиці у обраний нею спосіб.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Витребувано у державного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Мануляк І.В. спадкову справу, яка була заведена після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 червня 2025 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явилася, її представник ОСОБА_1 позов підтримала та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. 01.06.2025р. Печеніжинська селищна рада подала до суду письмове клопотання, в якому зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , справу просять розглянути за відсутності їхнього представника.

Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доводам позивача та представленим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись до суду позивач просила захистити її майнові права на нерухоме майно шляхом визнання за нею права власності.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Суд при застосуванні цієї норми встановлює, з яких передбачених законом підстав і у який спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Однією з підстав набуття права власності є спадкування, під яким розуміється перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Молодятин, Коломийського району, Івано-Франківської області. Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_4 зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 вбачається, що 07 вересня 1986 року Рунгурською сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , актовий запис № 12. Прізвище дружини змінено на « ОСОБА_7 ».

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 встановлено, що мати позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Виконавчим комітетом Молодятинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області був складений актовий запис про смерть №29.

Батько позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 про що Молодятинською сільською радою був складений актовий запис про смерть № 1 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 .

Згідно довідки, виданої старостою Молодятинського старостинського округу від 31.03.2025р., ОСОБА_3 проживав в АДРЕСА_1 з 1957 року по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як слідує зі змісту заповіту, посвідченого секретарем Молодятинської сільської ради Ясінським Я.Д. 09.11.1987р., ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, майнові права та обов`язки, які належали йому на момент складання заповіту, а також майно, майнові права та обов`язки, які належатимуть йому в майбутньому він заповів ОСОБА_2 . Заповіт не змінювався та не скасовувався.

В довідці № 108, виданій старостою Молодятинського старостинського округу 30.03.2025р. зазначено, що ОСОБА_3 належить житловий будинок і господарські споруди, що знаходяться в АДРЕСА_1 на не приватизованій земельній ділянці в с. Молодятин площею 0,23 га., земельного паю не має. Тип двору робітничий. На час смерті ОСОБА_3 разом з ним за вказаною адресою проживала ОСОБА_2 .

Згідно даних технічного паспорту та виписки з інвентаризаційних матеріалів вбачається, що домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з житловового будинку літ «А» та сараю літ. «Б». Рік будівництва 1957р. Загальна площа житлового будинку 32,2 кв.м., житлова 20.3 кв.м. Право власності на дане майно в ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» не зареєстровано.

Отже, після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на належне померлому майно і позивач, як донька померлого, є спадкоємицею за заповітом.

В пункті 1 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у

тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У

разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

В даній справі спадщина після смерті батька позивача відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому застосуванню підлягають положення ЦК УРСР.

Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно ст.. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст.. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.1 ст. 549 ЦК УРСР).

Згідно ст.. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

На виконання ухвали суду, 13.05.2025р. до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи, з яких судом було встановлено, що 14.12.2001р. ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на компенсаційні виплати за рахунок коштів ФРН в розмірі 660 німецьких марок, які належали померлому ОСОБА_3 на підставі довідки № 111 виданої 14 листопада 2001р. Івано-Франківським обласним відділенням Українського національного фонду «Взаєморозуміння та примирення».

При цьому, постановою державного нотаріуса Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. від 20.03.2025р. ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 . Постанова нотаріуса мотивована тим, що до своєї заяви спадкоємиця надає виписку із інвентаризаційних матеріалів №83169 від 02.12.2024р. із якої вбачається, що право власності на житловий будинок за померлим ОСОБА_3 не зареєстровано. Правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності на житловий будинок, відсутній.

Такі дії нотаріуса відповідають підпункту 4.15 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5), за яким видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Отже, позивач скористалася законними засобами захисту та реалізації своїх спадкових прав в позасудовому порядку та за відсутності позасудової можливості на отримання у власність спірного спадкового майна, звернулася до суду із відповідним позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В частині 1, 3 ст. 5 ЦК України вказано, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року (далі Закон), державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. В частині 4 зазначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Ц[К та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

В довідці, виданій Молодятинським старостинським округом вказано, що згідно з виписки з погосподарської книги № 5 ст. 19 с. Молодятин за 1996-2000рр. під номером об`єкта погодсподарського обліку 0387-5 значиться домогосподарство по АДРЕСА_1 , власником якого вказаний ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Членом господарства є його донька ОСОБА_2 . Рік побудови 1957. Матеріал стін дерево, матеріал покрівлі шифер. Загальна площа 39,00 кв.м., житлова 32,0 кв.м. Площа земельної ділянки 0,84. До вказаної довідки також долучено копію листа з погосподарської книги з відповідною інформацією, як першоджерело.

Таким чином, проаналізувавши в сукупності зібрані в справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що ними в достатній мірі підтверджується належність ОСОБА_3 спірного житлового будинку, реєстрація права власності на який за життя спадкодавця здійснена не була, що на теперішній час перешкоджає позивачу, як спадкоємиці оформити свої спадкові права на дану нерухомість.

За статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з можливих способів захисту цивільних та інтересів є визнання права.

Відповідно до статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, врахувавши встановлені фактичні обставини даної справи та вимоги закону, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 15, 16, 316, 328, 392 ЦК України, ст. 524, 529, 548, 549, 560 ЦК УРСР (1963р.), п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» ст.. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (сім).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 01 вересня 2025 року

Суддя: Третьякова І. В.