ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 673/627/24

Провадження № 22-ц/820/1256/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), П`єнти І. В., Янчук Т. О.

секретар судового засідання Заворотна А. В.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2025 року (суддя Дворнін О. С., відомості про дату складення повного судового рішення відсутні) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсним шлюбного договору та визначення частки боржника у майні.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2023 року у справі № 688/476/22 з ОСОБА_5 на його користь стягнуто 2738912,46 грн. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 17 серпня 2023 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення суду виконується у примусовому порядку. Приватний виконавець Лабчук Р. М. у межах виконавчого провадження № 73126656 звернувся до суду із заявою про визначення частки боржника ОСОБА_5 у спільному майні подружжя, яким є земельна ділянка для рибогосподарських потреб площею 2 га кадастровий номер :04:013:0018, що знаходиться в с. Буцневе Хмельницького району Хмельницької області і зареєстрована на ім`я дружини боржника ОСОБА_3 . Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 травня 2024 року у справі № 688/476/22 заяву приватного виконавця залишено без розгляду. Зі змісту ухвали йому стало відомо, що 22 червня 2022 року відповідачі уклали шлюбний договір. Дії подружжя ОСОБА_6 вважає недобросовісними, укладений шлюбний договір є фраудаторним, вчиненим на шкоду кредитору. Укладення шлюбного договору унеможливлює звернення стягнення на частку ОСОБА_5 у спільному майні подружжя, зменшує обсяг майна. Відповідно до пункту 3 шлюбного договору майно, яке набуте та/або буде набуте сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та зареєстроване на ім`я дружини, вважається особистою приватною власністю дружини як таке, що було набуте за її особисті грошові кошти. Цим же пунктом передбачено, що при придбанні будь-якого майна дружиною з часу укладення сторонами цього договору та в майбутньому майно вважається таким, що придбавається за особисті кошти дружини та при відчуженні дружиною цього майна, воно вважається особистою приватною власністю дружини і згода чоловіка на укладення будь-яких правочинів щодо цього майна не потребується. Відповідачі домовилися про непоширення на спільне майно положень статті 60 СК України. Пунктом 13 шлюбного договору передбачено, що будь-які зобов`язання за договорами позики чи іншими договорами за якими хтось зі сторін виступає боржником перед третіми особами, які є чинними або залишаються невиконаними на час укладення цього договору, є особистими майновими зобов`язаннями того з подружжя, хто є стороною таких договорів.

Тому позивач просив: визнати недійсним шлюбний договір, укладений 22 червня 2022 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Сморкаловою К. О. та зареєстрований у реєстрі за № 875; визначити частку боржника ОСОБА_5 у спільному майні подружжя - земельній ділянці для рибогосподарських потреб площею 2 га кадастровий номер :04:013:0018, місцезнаходження: Хмельницька область, Хмельницький район, с. Буцневе, зареєстрованій на ім`я ОСОБА_3 , у розмірі 1/2 частки цієї земельної ділянки для звернення на неї стягнення і забезпечення виконання рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області у справі № 688/476/22 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в сумі 2738912,46 грн, з яких: 1900000 грн - основний борг, 547770 грн - інфляційні втрати, 224876,71 грн - 3% річних, 66265,75 грн - проценти та 12405 грн судового збору.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2025 року в позові відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права. Суд не взяв до уваги те, що оспорюваний шлюбний договір укладений на шкоду позивача як кредитора після виникнення боргових зобов`язань у відповідача. Зміна правового режиму майна з режиму спільної сумісної власності на особисту приватну власність має ознаки зловживання правом. Вважає шлюбний договір фраудаторним, оскільки внаслідок його вчинення відбувається унеможливлення стягнення на майно боржника та зменшується обсяг такого майна. Подружжя, яке домовляється в шлюбному договорі про непоширення на майно, набуте ними під час шлюбу, положень статті 60 СК України після настання строку повернення позики чи пред`явлення позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Оспорюваний договір направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Земельна ділянка кадастровий номер :04:013:0018 придбана відповідачами у шлюбі і відповідно є спільною сумісною власністю подружжя. Саме по собі визнання шлюбного договору недійсним не зможе гарантувати ефективний захист та поновлення його прав. Тому вважає, що є необхідність в одночасному визначенні частки боржника ОСОБА_5 у вказаному майні.

У відзиві ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін. На час укладення шлюбного договору земельна ділянка не перебувала у власності подружжя. Рішенням суду було задоволено позовні вимоги позивача до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості і виконуватися воно має за рахунок його особистого майна. Вона не була залучена у справі як співвідповідач. Підстави для визнання шлюбного договору недійсним відсутні, оскільки внаслідок його укладення не відбулось зменшення обсягу особистого майна ОСОБА_5 . Права позивача порушені не були.

У засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав. Представник ОСОБА_3 її не визнав.

Сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пунктів 3 і 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установлено, що 16 лютого 2022 року до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів у сумі 2738912,46 грн (а. с. 16-17).

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2023 року у справі № 688/476/22, яке набрало законної сили 17 серпня 2023 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 2738912, 46 грн, з яких: 1900000 грн - основний борг, 547770 грн - інфляційні втрати, 224876,71 грн - 3% річних, 66265,75 грн - проценти. Вирішено питання про судовий збір (а. с. 13-15, 16-17).

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 травня 2024 року у справі № 688/476/22 заяву приватного виконавця Лабчука Р. М. про визначення часки у спільному майні подружжя відповідачів залишено без розгляду (19-20).

22 червня 2022 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 був укладений шлюбний договір, за умовами якого:

майно, яке набуте та/або буде набуте сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та зареєстроване на ім`я дружини, - вважається особистою приватною власністю дружини як таке, що було набуте за її особисті гроші. При придбанні будь-якого майна дружиною з часу укладення сторонами цього договору і у майбутньому майно вважається таким, що придбавається за особисті кошти дружини та при відчуженні дружиною цього майна, воно вважається особистою приватною власністю дружини і згода чоловіка на укладення будь-яких правочинів щодо цього майна не потребується. Таким чином чоловік та дружина домовились про не поширення на майно, зазначене у цьому пункті, положень статті 60 СК України (пункт 3);

сторони домовились, що будь-які зобов`язання за договорами позики чи іншими договорами, за якими один із сторін виступає боржником перед третіми особами, які є чинними або невиконаними на час укладання цього договору, є особистим майновим зобов`язанням того з подружжя, хто є стороною таких договорів (пункт 13) (а.с.11-12).

22 вересня 2022 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 придбала земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :04:013:0018, місцезнаходження: Хмельницька область, Хмельницький район, с. Буцневе (а. с. 23).

Відмову в позові суд мотивував недоведеністю позовних вимог. Укладенням шлюбного договору обсяг майна ОСОБА_5 не зменшено, а земельну ділянку придбано після його укладення.

Такий висновок суду не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У силу частини 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У статті 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя.

Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно).

Шлюбний договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками приватних відносин, покликаний забезпечити регулювання приватних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов?язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення шлюбного договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов?язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Договором, що вчиняється на шкоду кредитору (фраудаторним договором), може бути й шлюбний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при вчиненні шлюбного договору має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати такий договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: 1) момент укладення шлюбного договору; 2) те, що внаслідок вчинення шлюбного договору відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна боржника.

Подружжя, яке домовляється в шлюбному договорі про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України, після настання строку повернення позики чи пред?явлення позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника чи зменшення обсягу майна боржника.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 вересня 2023 року в справі № 755/3563/21.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й шлюбний договір) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Установлено, що ОСОБА_1 16 лютого 2022 року звернувся до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2022 року відкрито провадження у справі.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2023 року в справі № 688/476/22 з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 стягнуто кошти в сумі 2738912,46 грн.

Шлюбний договір між подружжям ОСОБА_6 був укладений 22 червня 2022 року, тобто під час розгляду справи № 688/476/22 у суді.

Надаючи відповідачу у борг грошові кошти, позивач розраховував на виконання боржником свого обов?язку з повернення коштів. В свою чергу відповідач, отримуючи в позику грошові кошти, усвідомлював свій обов?язок з їх повернення на умовах, визначених договором позики.

Укладаючи в червні 2022 року оспорюваний шлюбний договір, ОСОБА_5 передбачав можливе стягнення з нього на користь ОСОБА_1 боргу з огляду на невиконані зобов?язання за договором позики та подання позивачем відповідного позову до суду.

Сукупність наведених обставин свідчить про те, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки укладення шлюбного договору, за умовами якого на майно, набуте у шлюбі, не поширюються положення статті 60 СК України, відбулося з метою уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_5 як боржника.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про недоведеність вимог про визнання шлюбного договору недійсним. Рішення суду в частині відмови в позові про визнання шлюбного договору недійсним підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в цій частині.

Не погоджується колегія судів і з висновком суду першої інстанції про відмову в позові ОСОБА_1 про визначення частки боржника у спільному майні.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтею 2 ЦПК України однією з основних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов?язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За частиною 6 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (частина 1 статті 443 ЦПК України).

Статтею 366 ЦК України передбачено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред?явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Також, згідно із статтею 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред?явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

Аналіз зазначених вище норм права дає підстави вважати, що лише державний чи приватний виконавець мають право звертатися до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, а у випадку виникнення спору щодо зазначеного майна - такий виконавець звертається до суду з позовом. А кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій або спільній сумісній власності має право звернутися з позовом до суду до боржника лише в частині виділу частки із спільного майна в натурі.

Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, а також роз?яснила відповідну позицію шляхом уточнення своїх висновків стосовно форми звернення державного чи приватного виконавця в питанні визначення частки майна боржника у спільному майні, із якої вбачається, що лише державний чи приватний виконавець мають право звернутися до суду з поданням або позовом для визначення такої частки.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження до суду в інтересах інших осіб (частина 2 статті 4, частина 4 статті 42 ЦПК України).

Наведені вище висновки Верховного Суду апеляційний суд враховує згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Отже, нормами ЦПК України не передбачено право стягувача звертатися до суду з позовною заявою про визначення розміру частки боржника у спільному майні під час виконання судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності.

Тому рішення суду в частині відмови в позові про визначення частки боржника у спільному майні підлягає скасуванню із залишенням позову без розгляду.

Документально підтверджені витрати позивача по оплаті судового збору в справі на підставі частини 1 статті1 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог потрібно стягнути з відповідачів у сумі 3028 грн у рівних частках.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2025 року скасувати та в частині вимог про визнання недійсним шлюбного договору ухвалити нове судове рішення.

Позов про визнання недійсним шлюбного договору задовольнити.

Визнати недійсним шлюбний договір, укладений 22 червня 2022 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Сморкаловою К. О. та зареєстрований в реєстрі за № 875.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визначення частки боржника у майні залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_5 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) і ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в рівних частках на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у сумі 3028 грн (три тисячі двадцять вісім грн).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді І. В. П`єнта

Т. О. Янчук