КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/13081/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.

при секретарі Мудрак Р. Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Синюка Станіслава Леонідовича, в інтересах Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО»,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Волошина В. О.

від 06 червня 2025 року

у цивільній справі № 607/5929/24 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО»

про відшкодування трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені за прострочення виконання зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що 06 серпня 2019 року сталась дорожньо-транспортна пригода. Водій ОСОБА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не впорався з керуванням автомобілем Volkswagen Transporter та зіткнувся з автомобілем Renault Kangoo, що належав позивачу. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в АТ «ПРОСТО-Страхування» згідно з полісом від 08 травня 2019 року.

Після завершення кримінального провадження 18 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до страхової компанії із заявою про виплату відшкодування. Однак листом від 02 червня 2021 року № 04-1267 страхова компанія відмовила у виплаті. Це спонукало позивача звернутися до суду. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27 червня 2023 року, залишеним без змін апеляційним судом, з відповідача на користь позивача було стягнуто 90 544,04 грн страхового відшкодування. Цю суму страхова компанія перерахувала 22 листопада 2023 року.

Позивач стверджує, що оскільки він подав заяву 18 травня 2021 року, у страхової компанії був 90-денний термін для прийняття рішення, який закінчився 16 серпня 2021 року. Затримка виплати до 22 листопада 2023 року стала підставою для стягнення 3% річних, пені та інфляційних збитків за період з 17 серпня 2021 року по 22 листопада 2023 року. Відповідно до розрахунків, ОСОБА_1 просив стягнути 6 161,96 грн 3% річних, 77 017,01 грн пені та 32 658,91 грн інфляційних втрат.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 червня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 77 017 грн 01 коп.; три відсотки річних в розмірі 6 161 грн 96 коп.; інфляційні втрати в розмірі 32 658 грн 91 коп.; судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп.

В апеляційній скарзі адвокат Синюк С. Л., в інтересах ПрАТ «ПРОСТО», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, стягнувши з позивача витрати на правову допомогу понесенні позивачем в двох інстанціях та судові витрати.

Зазначає, що відповідно до підпункту 37.1.4. пункту 37.1. Закону №1961, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування протягом одного року з моменту ДТП, якщо шкода завдана майну. Він зазначає, що ПрАТ «ПРОСТО», користуючись своїм правом, листом №04-1267 від 02.06.2021 відмовило позивачу у виплаті, оскільки той не дотримався річного терміну для звернення. Хоча суди першої та апеляційної інстанції встановили факт пропуску річного терміну, вони поновили його, враховуючи добросовісну поведінку позивача та поважність причин пропуску.

ПрАТ «ПРОСТО» також звертає увагу суду на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Згідно з цим висновком, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик стає боржником у межах суми страхового відшкодування перед потерпілим. Апелянт вважає, що саме з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення страхового відшкодування, у страховика настав строк для виконання грошового зобовязання. Він зазначає, що на момент подачі позивачем позову між ним та ПрАТ «ПРОСТО» не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності за прострочення. Апелянт вказує, що у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати, оскільки він скористався своїм правом, передбаченим законом, і відмовив у виплаті. Відповідно, строк для застосування штрафних санкцій розпочався лише з моменту набрання законної сили рішенням суду.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В судове засіданні сторони не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачаються з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 06.08.2019 приблизно о 19:40 год. по вул. Об`їзна у м. Тернопіль, мала місце ДТП за участі автомобілів «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля «Renault Kangoo» д.н.з. НОМЕР_2 (власником якого є позивач), під керуванням водія ОСОБА_3 .

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.11.2020 у кримінальній справі № 607/23507/19 водія ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 17.02.2021 у кримінальній справі № 607/23507/19 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002261, за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрите на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля марки «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача, відповідно до полісу серії АО № 3303846 від 08.05.2019 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

18 травня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування.

02 червня 2021 року відповідач листом за № 04-1267, повідомив позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування, на підставі ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.06.2023 по цивільній справі № 607/7900/23, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 12.10.2023, яке набрало законної сили, було стягнуто з відповідача у користь позивача - суму страхового відшкодування у розмірі 90 544 грн 04 коп.

На виконання зазначеного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.06.2023, відповідач лише 22.11.2023 перерахував позивачу суму страхового відшкодування у розмірі 90 544,04 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того що, оскільки позивач звернувся із заявою про виплату 18 травня 2021 року, то строк для здійснення виплати виник 17 серпня 2021 року, тобто через 90 днів. Відповідно, невиконання грошового зобов`язання у встановлений строк є простроченням, що тягне за собою правові наслідки. Суд встановив, що позивач має право на стягнення неустойки у вигляді пені та трьох відсотків річних. Відповідно до статті 992 Цивільного кодексу України та пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова компанія зобов`язана сплатити пеню за кожен день прострочення. Суд також врахував, що пеня розраховується на основі подвійної облікової ставки Національного банку України. Доводи відповідача про відсутність прострочення суд оцінив критично, посилаючись на правові висновки Верховного Суду. Суд дійшов висновку, що відповідач порушив вимоги законодавства щодо виплати страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.09.2019 у справі № 757/26834/15-ц (провадження № 61-23871св18) зазначено, що «оскільки за своєю правовою природою зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування є грошовим, суди дійшли обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України і стягнення з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_2 трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат.

За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.

Встановивши, що розмір простроченого страхового відшкодування становить 90 544 грн 04 коп., а прострочення, зважаючи на положення пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тривало з 17.08.2021 по 22.11.2023, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування пені, інфляційних витрат та трьох відсотків річних за час прострочення виплати страхового відшкодування шкоди.

Здійснений позивачем розрахунок пені (виходячи із подвійної облікової ставки НБУ) у розмірі 77 017,01 грн, 3,0 % річних - 6 161,96 грн, та інфляційних втрат в розмірі 32 658,91 грн, було перевірено судом. Суд встановив часткову помилковість розрахунків позивача, адже враховуючи суму невиконаного зобов`язання у 90 544,04 грн та період прострочення, вірна сума інфляційних втрат становить 33 318,85 грн.

Доводи сторони відповідача про те, що прострочки не було, і що він правомірно відмовив у виплаті позивачу суми страхового відшкодування, були обґрунтовано відхилені судом, адже відмова страховика не звільняє його від відповідальності. Це підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду по справі № 147/66/17 від 14 грудня 2021 року. Крім того, у пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на таке відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла протягом періоду, за який нараховується пеня. Нарахування пені за несвоєчасне виконання договору страхування узгоджується з положеннями статті 992 ЦК України, відповідно до яких у разі несплати страховиком виплати він зобов`язаний сплатити неустойку.

Доводи апеляційної скарги про те, що боргове зобов`язання не існувало до набрання законної сили рішенням суду, колегією суддів відхиляються, оскільки у контексті обставин справи, судом було встановлено, що обов`язок зі здійснення страхової виплати виник у відповідача з 17 серпня 2021 року, тобто після спливу 90-денного строку з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Таким чином, прострочення у виконанні грошового зобов`язання мало місце саме з цієї дати, а не з моменту набрання законної сили судовим рішенням. Судове рішення лише підтвердило наявність цього боргового зобов`язання, яке вже існувало, а не створило його. Відповідно, доводи апелянта про відсутність вини у простроченні, оскільки він скористався своїм правом на відмову у виплаті, є безпідставними. Нарахування пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних є законним наслідком несвоєчасного виконання грошового зобов`язання, що узгоджується з положеннями статті 992 та частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Синюка Станіслава Леонідовича, в інтересах Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО», залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 вересня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов