ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 вересня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8752/25

Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1467/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2025 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного тексту судового рішення 01.07.2025) про накладення штрафу на ОСОБА_1 у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного відку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з дня пред`явлення заяви до суду та до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.07.2025 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів відмовлено.

Також, ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.07.2025 визнано, що подання ОСОБА_1 27.07.2025 до Деснянського районного суду м. Чернігова заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей є діями, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Застосовано до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 908 грн 40 коп. та стягнуто з неї вказану суму в дохід Державного бюджету України за наступними реквізитами: отримувач коштів: ГУК у м. Києві/Печерс.р-н/21081100, Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача:UA0026007, Код класифікації доходів бюджету 21081100. Стягувач: Державна судова адміністрація України, юридична адреса: 01021 м. Київ, вул. Липська, 18/5, код за ЄДРПОУ - 37993783.

Ухвала в частині стягнення штрафу є виконавчим документом.

Ухвала дійсна для пред`явлення до виконання на протязі 3 (трьох) місяців з дня набрання нею законної сили.

Ухвала суду обґрунтована тим, що в діях заявника вбачаються зловживання процесуальними правами, оскільки заявник подала до суду заяву про видачу судового наказу, знаючи про ухвалене судом рішення з того ж предмету та про наявність невирішеного судом спору про визначення місця проживання дітей, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання дій ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.07.2025 про застосування до неї заходів процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 908,40 грн.

За доводами апеляційної скарги оскаржувана ухвала є незаконною та такою, що порушує право на доступ до правосуддя, а сам штраф необґрунтованим та безпідставним.

В обгрунтування скарги заявниця посилається на те, що нею було реалізовано право, передбачене п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, яке є гарантованим та не може вважатись зловживанням.

Як вказує заявниця, заява про видачу судового наказу на утримання неповнолітніх дітей відповідала вимогам, встановленим ст. 163 ЦПК України, і суд першої інстанції не навів жодних доказів, що дія заявника була свідомим зловживанням правом чи спрямована на перешкоджання правосуддю.

Заявниця не погоджується з висновком суду про те, що акти від 20.05.2025 про проживання неповнолітніх дітей без реєстрації разом з нею, які були необхідні як доказ на час ухвалення рішення у справі № 750/17287/24, і не можуть бути враховані при подачі заяви про видачу судового наказу, оскільки ці акти підтверджують місце проживання особи, отже є доказом не тільки для однієї судової справи.

Також заявниця вважає необґрунтованим посилання суду в оскаржуваній ухвали на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у справі № 750/17287/24, оскільки 21.07.2025 нею була подана апеляційна скарга на вказане рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.05.2025.

За доводами скарги, судом першої інстанції не були взяті до уваги надані пояснення до заяви про видачу судового наказу, а стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, оскільки забезпечує одержання коштів, необхідних для її життєдіяльності.

В обґрунтування доводів скарги, заявниця посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15.06.2022 у справі № 234/10082/18, від 03.02.2021 у справі № 520/21069/18, від 29.06.2022 у справі № 596/826/21-ц.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У поданому відзиві представник ОСОБА_2 адвокат Сиводід О.П. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.07.2025 без змін, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, та такою, що винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені в ухвалі суду першо інстанції, відповідають фактичним обставинам справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В провадженні суду першої інстанції перебувала цивільна справа № 750/8752/25 за заявою заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Судом було встановлено, що за даними системи документообігу Деснянського районного суду м. Чернігова, у провадженні суду перебувала справа № 750/17287/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.05.2025 у справі № 750/17287/24, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , ухвалено рішення про розірвання шлюбу між сторонами, а у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів позивачу ОСОБА_1 відмовлено. Рішення обґрунтовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження проживання дітей з матір`ю, спір про визначення місця проживання дітей знаходиться у провадженні суду у справі № 750/2194/25.

За висновком суду, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.05.2025 у справі № 750/17287/24 набрало законної сили 26.05.2025, сторонами не оскаржувалося.

Крім того, з лютого 2025 року в провадженні Деснянського районного суду м. Чернігова перебуває справа № 750/2194/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, відповідач була особисто присутня у підготовчому засіданні 16.04.2025 та подала відзив на позов.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, у справі № 750/17287/24 ухвалено 22.05.2025 рішення про відмову позивачу у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів, яке обґрунтовано тим, що наявними у справі доказами не підтверджено проживання дітей з матір`ю, а навпаки, за інформацією органу опіки та піклування встановлено, що неповнолітні діти проживають з батьком. Вказане рішення набрало законної сили 26.06.2025, ОСОБА_1 не оскаржувалося.

Проте, 27.06.2025 ОСОБА_1 , посилаючись на докази, які були наявні на час ухвалення судом рішення у справі № 750/17287/24, подала до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Постановляючи ухвалу про накладення штрафу на ОСОБА_1 за зловживання процесуальними правами, суд першої інстанції виходив з того, що в діях заявника вбачаються зловживання процесуальними правами, адже заявник подала до суду заяву про видачу судового наказу, знаючи про ухвалене судом рішення з того ж предмету та про наявність невирішеного судом спору про визначення місця проживання дітей, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання дій ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1,2 пункту 2 частини 3 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних аб ооспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як передбачено частинами 1-3 статті 43 ЦПК України учасники справи мають право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; 2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; 3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; 4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; 5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; 6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 44 ЦПК України).

Відповідно до статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 144 ЦПК України одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Як передбачено пунктом 2 частини 1, частин 2, 3 статті 148 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках, зокрема, зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Перевіряючи аргументи скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для застосування заходів процесуального примусу до ОСОБА_1 , оскільки звернення із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, знаючи про ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення аліментів та невирішеного спору щодо визначення місця проживання дітей, не може вважатися зловживанням нею процесуальними правами.

Встановлено, що у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.05.2025 у справі № 750/17287/24 шлюб між сторонами розірвано, в задоволенні вимог про стягнення аліментів відмовлено.

21.07.2025 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.05.2025 у справі № 750/17287/24, що підтверджується скріншотом із сайту «Судова влада» (а.с. 66).

Крім того, судом встановлено, що у лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей і рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.07.2025 в задоволенні позову у справі № 750/2194/25 відмовлено.

27.06.2025 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягення з ОСОБА_2 аліментів на дітей.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи скарги про те, що ОСОБА_1 було реалізовано право, передбачене п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, на подання заяви про видачу судового наказу, яка відповідає вимогам, встановленим ст. 163 ЦПК України.

Крім того, помилковим є посилання суду першої інстанції на те, що під час розгляду справи № 750/17287/24 позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, суд відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення аліментів, вже встановив відсутність належних доказів проживання дітей разом з матір`ю.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що при зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу ОСОБА_1 були надані докази, а саме: акти підтвердження факту проживання без реєстрації від 20.05.2025 № 40, 41,42 (а.с. 24, 24 зворот, 25, 25 зворот, 26, 26 зворот), копія договору оренди квартири, які судом під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів не досліджувались, оскільки в рішенні від 22.05.25 у справі № 750/17287/24 відсутня оцінка вказаних доказів, як відсутнє і мотивування відхилення або врахування цих доказів, як це передбачено ст. 89 ЦПК України.

Наявність судових рішень у справах про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей не позбавляє права на звернення із заявою про видачу судового наказу та не перешкоджає суду здійснювати розгляд справи у порядку наказного провадження та не може визнаватися зловживання процесуальними правами, оскільки при вирішення справи про стягення аліментів повинні бути враховані обставини, встановлення яких надає право на звернення з вимогами про стягнення аліментів.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.02.2021 у справі № 520/21069/18, наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір. Невирішений спір між батьками дитини щодо визначення її місця проживання також не може бути підставою для відмови в стягненні аліментів на користь того з батьків, із ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів.

Отже, у незаконності дій учасника процесу повинна обов`язково прослідковуватися послідовність та системність порушень передбачених ст. 143 ЦПК України, які призвели до негативних процесуальних чи матеріальних наслідків, а цих обставин апеляційний суд не встановив.

Підставою вчинення незаконних процесуальних дій може бути: неякісна правова допомога з боку адвоката, необізнаність сторони з нормами ЦПК України, хибне уявлення у сторони про можливі способи захисту свого права.

Крім того, суд має достатні процесуальні механізми щодо реагування на незаконні чи непередбачені процесуальним законодавством дії учасника судового процесу.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про накладення штрафу на ОСОБА_1 за зловживання процесуальними правами, що у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2025 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03.09.2025.

Головуючий Судді: