КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 366/601/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Слободян Н.П. в селищі Іванків у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Полісся» про стягнення боргу та розірвання договору оренди землі,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути з ТОВ «ВП «Полісся» на свою користь 44000,45 грн., у тому числі основну заборгованість по індексованій орендній платі за період 2019 - 2024 роки в розмірі 39063,05 грн. без вирахування податків і зборів, інфляційні втрати за період 2020 - 2024 роки в розмірі 4937,40 грн. без вирахування податків і зборів, яке має бути проведено ТОВ «ВП «Полісся» при виконанні судового рішення; розірвати договори оренди б/н від 07 вересня 2016 року оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :03:09:0003 та :03:09:0004 товарного сільськогосподарського призначення, строком дії 15 років, розірвати додаткові угоди до договорів оренди від 22 серпня 2017 року та додаткові угоди б/н від 01 січня 2019 року, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ТОВ «ВП «Полісся» земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :03:09:0003 та :03:09:0004, проведені на підставі додаткових угод від 22 серпня 2017 року до договорів оренди від 07 вересня 2016 року за рішенням державного реєстратора КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Горенко І.А., зобов`язати ТОВ «ВП «Полісся» за актом прийому-передачі повернути ОСОБА_1 земельні ділянки у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому вони були одержані в орендне користування.

Позов мотивувала тим, що нею та ТОВ «ВП «Зелена Хвиля» укладені договір б/н від 07 вересня 2016 року оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:09:0003 пл. 5,5117 га., та договір б/н від 07 вересня 2016 року оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:09:0004 площею 4,9817 га.

Вказувала, що як їй відомо, ТОВ «ВП «Зелена Хвиля» уклало з ТОВ «ВП «Полісся» додаткові угоди б/н від 22 серпня 2017 року до цих договорів, згідно яких право оренди вищезазначених земельних ділянок перейшло до останнього, тобто відбулася заміна сторони у договорах оренди. Замість ТОВ «ВП «Зелена Хвиля» новим орендарем стало ТОВ «ВП «Полісся», і право оренди обох земельних ділянок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав за відповідачем ТОВ «ВП «Полісся».

В подальшому нею та новим орендарем - відповідачем ТОВ «ВП «Полісся» укладені додаткові угоди б/н від 01 січня 2019 року, якими внесені зміни до п. 4.1 договорів, встановлено, що орендна плата за кожну земельну ділянку становить 3721,74 грн. на рік, загальна сума орендної плати за дві земельні ділянки на рік становить 7443,44 грн. Інші умови договорів від 07 вересня 2016 року не змінювалися, є ідентичними та чинними для відповідача, а саме, що виплата орендної плати здійснюється протягом року, але не пізніше 31 грудня (п. 4.5 договорів), розмір орендної плати щорічно переглядається за індексом інфляції (п. 4.6 договорів).

Відповідач не виконує ці умови, що призвело до несплати індексованої орендної плати за 2019 - 2021 роки та несплати індексованої орендної плати за 2022 - 2024 роки.

Вказувала, що згідно ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата є істотною умовою договорів оренди землі і щорічно переглядається за індексом інфляції. Відповідач плату в 2019 - 2021 роках за оренду двох земельних ділянок нараховував без щорічної індексації в загальній сумі 7443,44 грн. з урахуванням податку на доходи та військового збору. На банківський рахунок позивача були перераховані кошти без щорічної індексації в розмірі 5992 грн., в зв`язку з цим виникла недоплата за 2019 рік в розмірі 305,18 грн., за 2020 рік в розмірі 684,80 грн., за 2021 рік в розмірі 1497,62 грн., разом 2487,60 грн. без вирахування податку на доходи та військового збору.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України позивач має право стягнути з відповідача інфляційні втрати за прострочення виплати недоплаченої орендної плати: за 2019 рік в розмірі 210,10 грн., за 2020 рік в розмірі 437,70 грн., за 2021 рік в розмірі 733,18 грн., всього 1390,98 грн.

Щодо невиплати індексованої орендної плати за 2022 - 2024 роки, вказувала, що відповідач не нараховував індексовану орендну плату та не виплачував її. За 2022 рік не виплачена індексована орендна плата 11330,26 грн., за 2023 рік не виплачена індексована орендна плата 11908,11 грн., за 2024 рік не виплачена індексована орендна плата 13337,08 грн., всього борг з невиплати становить 6575,45 грн. На прострочення виплати даного боргу нею також нараховані інфляційні втрати за 2022 - 2024 роки, а саме за борг 2022 року інфляційні втрати 2086,81 грн. на суму 11330,24 грн. невиплаченої індексованої орендної плати, за борг 2023 року інфляційні втрати 1509,61 грн. на суму 11908,11 грн. невиплаченої індексованої орендної плати, всього 3546,42 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 02 квітня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Спростовуючи висновки суду першої інстанції про неналежність ТОВ «ВП «Полісся» як відповідача, вказувала, що належним відповідачем є відповідач, відносно якого здійснені реєстраційні дії. Так, у Державному реєстрі речових прав зареєстроване речове право оренди відповідача на дві земельні ділянки на підставі додаткових угод від 22 серпня 2017 року до договорів оренди двох земельних ділянок. Тобто статус ТОВ «ВП «Полісся» як орендаря з усіма правами та обов`язками офіційно визнаний державою. На підтвердження цього позивачем надано суду інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права оренди ТОВ «ВП «Полісся», проведену на підставі додаткової угоди від 22 серпня 2017 року до договору оренди від 07 вересня 2016 року за рішенням державного реєстратора КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області».

Наводила зміст ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою визначено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав супроводжується шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру.

Виходячи з вищевикладеного, визначальним фактором набуття відповідачем прав та обов`язків за договорами оренди землі є реєстрація речового права оренди в Державному реєстрі речових прав за відповідачем. На день формування інформаційних довідок з реєстру 14 лютого 2025 року запис про реєстрацію права оренди землі за відповідачем не скасований, є чинним, тому ТОВ «ВП «Полісся» є належним відповідачем.

Вказувала, що суд першої інстанції не дослідив надані позивачем докази (інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав), не надав їм оцінки, що призвело до незаконного та необґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено того, що ТОВ «ВП «Полісся» є належним відповідачем за позовом. Зазначений висновок суду є помилковим, що свідчить про порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів, визначених ст. 89, 95 ЦПК України.

Щодо позовної вимоги про стягнення боргу з орендної плати, вказувала, що вказана позовна вимога безпідставно визнана судом похідною, що призвело до ненадання судом правового аналізу позовної вимоги про стягнення боргу з точки збору ЦК України та умов договорів оренди.

Наводила зміст ст. 629 ЦК України, вказувала, що як встановлено матеріалами справи, договори оренди землі є чинними, не розірваними, не скасованими.

Суд не надав правового аналізу позовної вимоги про стягнення боргу, неправильно визначив її правову природу як похідної, взагалі не розглядав по суті позовну вимогу про стягнення боргу, що призвело до незаконного рішення.

Звертала увагу, що недоведеність позивачем тієї обставини, що вона зверталася до відповідача з листом про сплату орендної плати, не має значення при вирішення справи, оскільки у відповідності до змісту укладених договорів позивач не зобов`язана була вчиняти такі дії та в досудовому порядку направляти відповідачу лист з вимогою сплати боргу. Строк виплати орендної плати та обов`язок її нарахування регламентований договорами оренди землі.

Зазначала, що відповідач прийняв на себе всі обов`язки за спірними договорами оренди, зокрема прийняв на себе обов`язок сплачувати позивачу орендну плату, сплачувати податки та збори до бюджету. Факт прийняття відповідачем всіх прав та обов`язків як орендаря землі ним не оспорюється, підтверджується його діями стосовно подання саме ним до Державного реєстру речових прав додаткової угоди від 22 серпня 2017 року, про що зазначено в інформаційних довідках.

Щодо позовної вимоги про розірвання договорів оренди та додаткових угод від 22 серпня 2017 року, додаткових угод від 01 вересня 2019 року, вказувала, що суд за відсутності у його розпорядженні додаткових угод від 22 серпня 2017 року відмовив у задоволенні позову.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 03 вересня 2025 року учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені: ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного кабінету, ОСОБА_1 - на поштову адресу, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 121 ЦПК України направлена їй судова повістка вважається врученою, клопотань про відкладення судового засідання учасники справи не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки учасники справи, які не з`явились в судове засідання, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок :03:009:0003, площею 5,5117 га, :03:009:0004, площею 4,9817, які мають цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 15 травня 2006 року № 234. Ділянки розташовані на території Сидоровицької сільської ради Іванківського району Київської області згідно державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯГ № 227415 та ЯГ № 227416, виданими 06 червня 2006 року, зареєстрованими в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №№ 35, 32 (а. с. 8 - 11)

07 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» укладено два договори оренди спірних земельних ділянок (б/н), які 22 вересня 2016 року зареєстровані в Комунальному підприємстві «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» (а. с. 13 - 24).

Судом встановлено, що умови договорів є ідентичними, відмінностями є лише кадастрові номери земельних ділянок.

Відповідно до п. 1.1. договорів, орендодавець (позивач) надає, а орендар (ТОВ «Виробниче підприємство «Зелена Хвиля») приймає в строкове платне володіння і користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить орендодавцю на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку (витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності).

Нормативна грошова оцінка кожної земельної ділянки становить 46521,81 грн. (п. 2.6 договорів).

Договори укладено строком на 15 років, сплив якого розпочинається з моменту державної реєстрації права оренди в порядку, передбаченому законодавством, але в будь-якому випадку договори та право оренди за ними є чинними до моменту закінчення збирання врожаю орендарем (п. 3.1 Договорів)

Відповідно до п. 4.1. договорів, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 7 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 3256, 23 грн. за рік оренди.

Відповідно до п. 4.3 договорів, за згодою сторін розрахунки щодо орендної плати можуть здійснюватись в натуральній формі чи іншій формі.

Орендна плата вноситься орендарем до 31 грудня поточного року шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок орендодавця та/або через касу орендаря та/або засобами поштового зв`язку через місцеві відділення УДППЗ «Укрпошта» шляхом надсилання на адресу орендодавця або в іншій формі, погодженій сторонами (п. 4.5 договорів).

Згідно з п. 5.1 договорів, земельна ділянка передається в оренду (мета використання) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно п. 6.2 договорів, сторони погодили, що без додаткової письмової згоди орендодавця, на підставі договорів оренди землі та у відповідності до положень Закону України «Про оренду землі», орендар вправі передавати земельні ділянки в суборенду іншим юридичним та фізичним особам без зміни її цільового призначення. Умови договору суборенди землі повинні обмежуватись умовами договору оренди землі і не суперечити йому.

Підписання сторонами договору є підтвердженням досягнення згоди з усіх його істотних умов (п. 14.3 договорів).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право оренди спірних земельних ділянок належить Відповідачу на підставі договорів оренди землі від 07 вересня 2016 року та додаткових угод, виданих 22 серпня 2017 року ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» (а. с. 21-24)

01 вересня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 як орендодавцем та відповідачем ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» як орендарем, укладено дві додаткові угоди (б/н) до договорів оренди спірних земельних ділянок.

Умови додаткових угод є ідентичними, відрізняються лише кадастрові номери земельних ділянок.

Згідно з додатковими угодами внесено зміни в п. 2.6 договорів, шляхом зміни нормативної грошової оцінки спірних земельних ділянок на 46521, 81 грн., та в п. 4.1 договорів, шляхом зміни орендної плати, що вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 8 % від нормативної грошової оцінки та складає 3721, 74 грн. за кожну земельну ділянку за рік оренди (а. с. 25-26).

Згідно листа на ім`я відповідача ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» без зазначення дати, ОСОБА_1 вимагала сплатити їй заборгованість з орендної плати, достроково розірвати договори оренди землі та видати їй довідку про доходи (а. с. 33 - 35).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

30 червня 2025 року до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, а саме від КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» інформацію та належним чином засвідчені копії додаткових угод б/н від 22 серпня 2017 року до договорів оренди землі б/н від 07 вересня 2016 року за кадастровими номерами :03:009:0003 та :03:009:0004, за якими здійснено державну реєстрацію речового права ТОВ «ВП «Полісся». Обґрунтовуючи клопотання, вказувала, що не надала до суду першої інстанції цих додаткових угод в зв`язку з відсутністю у неї цих документів, однак була впевнена, що вказані додаткові угоди від 22 серпня 2017 року надасть суду відповідач разом із відзивом на позовну заяву. Як первісний, так і новий орендар не відповідають на її усні та письмові запити про надання примірників додаткових угод.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Саме лише посилання позивача на своє переконання у тому, що відповідний доказ буде надано іншим учасником справи за власною ініціативою, є необґрунтованим та не свідчить про неможливість витребування від цього учасника нового доказу раніше.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки позивачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України відхилив клопотання про витребування доказів як необґрунтоване.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою припинення права користування на земельну ділянку є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Встановивши з позовної заяви ОСОБА_1 , що їй стало відомо про укладення 22 серпня 2017 року ТОВ «ВП «Зелена Хвиля» та ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» додаткових угод, за якими право оренди спірних земельних ділянок перейшло до відповідача, суд першої інстанції констатував, що не має сумніву щодо укладення таких угод, оскільки відомості про їх наявність відображені в долученій до матеріалів справи інформації з Реєстру прав на нерухоме майно.

При цьому суд встановив, що згаданих позивачем додаткових угод сторонами по справі суду не надано, і що позивач лише надала суду додаткові угоди від 01 січня 2019 року, згідно з якими ОСОБА_1 та ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» змінили умови договорів спірних земельних ділянок, а саме п. 2.6 та п. 4.1.

Суд першої інстанції зазначив, що наявність таких угод в розпорядженні суду є визначальною умовою для ухвалення рішення у справі, оскільки, як стверджує позивач, саме на підставі таких угод до відповідача перейшли права та обов`язки за первинними договорами оренди спірних земельних ділянок. Відсутність у розпорядженні суду додаткових угод від 22 серпня 2017 року, на підставі яких право оренди спірних земельних ділянок перейшло від ТОВ «ВП «Зелена Хвиля» до відповідача, позбавляє суд можливості встановити умови переходу такого права, зокрема, згоди відповідача на прийняття всіх умов договорів та покладення відповідальності за їх невиконання.

Суд першої інстанції констатував, що позивачем не доведено факту переходу від ТОВ «ВП «Зелена Хвиля» до відповідача статусу сторони договорів оренди спірних земельних ділянок, а відтак і не доведено те, що ТОВ «ВП «Полісся» є належним відповідачем за позовом, хоча позивач не була позбавлена можливості надати суду копії додаткових угод від 22 серпня 2017 року для їх дослідження на предмет переходу прав орендаря від ТОВ «ВП «Зелена Хвиля» до відповідача за договорами оренди спірних земельних ділянок від 07 вересня 2016 року (заміни сторони договорів), або ж подати клопотання про їх витребування в порядку, визначеному ст. 84 ЦПК України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про розірвання договорів оренди спірних земельних ділянок від 07 вересня 2016 року з додатковими угодами від 22 серпня 2017 року та 01 січня 2019 року та стягнення боргу.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частин першої, другої та третьої статті 12 ЦПК України). Останнє кореспондує частині першій статті 81 ЦПК України.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

Так, висновки суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту переходу від ТОВ «ВП «Зелена Хвиля» до відповідача статусу сторони договорів оренди спірних земельних ділянок, а відтак і не доведено те, що ТОВ «ВП «Полісся» є належним відповідачем за позовом, не ґрунтуються на доказах, наявних у справі, а саме інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, у якому наявні записи про реєстрацію права оренди земельної ділянки строком дії на 15 років, орендар ТОВ «ВП «Полісся», документи, подані для державної реєстрації - договори оренди від 07 вересня 2016 року, видавник ТОВ «ВП «Зелена Хвиля», додаткові угоди від 22 серпня 2017 року, видавник ТОВ «ВП «Полісся» (а. с. 21 - 24).

Також вищезазначені висновки суперечать висновкам самого суду, зробленим раніше, а саме щодо відсутності сумніву суду у факті укладення додаткової угоди, за якою право оренди спірних земельних ділянок перейшло до відповідача, оскільки відомості про її наявність відображені в інформації з Реєстру прав на нерухоме майно.

Вищевикладене свідчить про те, що доводи ОСОБА_1 про набуття відповідачем статусу орендаря на підставі додаткових угод від 22 серпня 2017 року є не припущеннями, оскільки підтверджуються іншими доказами, наявними у справі, та є обставинами, що мають істотне значення для справи, однак які судом першої інстанції належним чином з`ясовані не були.

Також, відмовляючи в позові в частині розірвання всіх договорів оренди з підстав недоведеності та необґрунтованості позову, суд першої інстанції залишив поза увагою, що стороною зокрема договорів оренди від 22 серпня 2017 року, укладених з позивачем, є ТОВ «ВП «Зелена Хвиля» як орендар, яке не притягувалося до участі в справі в якості відповідача, і не зробив належних висновків щодо можливості розгляду даної вимоги за наявного складу учасників справи.

Крім того, є помилковими висновки суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати є похідними від позовних вимог про розірвання договорів оренди спірних земельних ділянок, оскільки задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за минулий період жодним чином не залежить від наявності між сторонами правовідносин за договором оренди, а отже і задоволення вимог про розірвання договору оренди не впливає на вирішення спору про стягнення заборгованості, яка утворилася за цим договором.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про відмову в позові є передчасними та помилковими, рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із наступного.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц, № 372/51/16-ц).

Верховний Суд у постановах від 17 травня 2021 року у справі № 309/2340/15 (провадження № 61-16776св20), від 01 квітня 2025 року у справі 953/7076/23 (провадження № 61-12152св24) від 09 липня 2025 року у справі № 751/222/21 (провадження № 61-3278св25) та інших зазначав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що сторонами правочинів, які просила розірвати ОСОБА_1 , та які наявні в матеріалах справи, є: за договорами оренди від 07 вересня 2016 року - ОСОБА_1 та ТОВ «ВП «Зелена хвиля», за додатковими угодами від 01 січня 2019 року - ОСОБА_1 та ТОВ «ВП «Полісся», а тому належними відповідачами у позові про розірвання договорів та додаткових угод є всі сторони зазначених правочинів.

Разом із тим, додаткові угоди від 22 серпня 2017 року, на підставі яких право оренди перейшло до відповідача ТОВ «ВП «Полісся», суду надані не були, в зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості визначити склад сторін таких угод.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про розірвання договорів оренди від 07 вересня 2016 року необхідно відмовити через неналежний склад відповідачів, так як незалучення всіх належних відповідачів (сторони цих правочинів ТОВ «ВП «Зелена хвиля») виключає можливість вирішення судом цього спору по суті заявлених вимог.

Пред`явлення позовної вимоги до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові та виключає необхідність надавати оцінку іншим аргументам скаржника, які стосуються передусім з`ясування обставин обґрунтованості/необґрунтованості позову, оскільки дослідженню цих обставин має передувати встановлення належного суб`єктного складу учасників спірних правовідносин (близький за змістом висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №910/15792/20 та у постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі 914/3674/23.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог про розірвання додаткових угод від 22 серпня 2017 року апеляційний суд відмовляє в зв`язку з їх недоведеністю і необґрунтованістю, оскільки такі угоди позивачем надано не було, і суд позбавлений можливості встановити їх зміст.

Вирішуючи питання щодо розірвання додаткових угод від 01 січня 2019 року, якими ТОВ «ВП «Полісся» та ОСОБА_1 дійшли згоди щодо зміни розміру нормативної грошової оцінки земельних ділянок та розміру орендної плати, апеляційний суд враховує, що дані угоди є похідними від додаткових угод від 22 серпня 2017 року, які в матеріалах справи відсутні, а також, що розірвання лише цих додаткових угод із усіх заявлених позивачем правочинів не сприятиме досягненню процесуальної мети даного позову, якою є припинення орендних правовідносин із ТОВ «ВП «Полісся», оскільки в даному випадку орендні правовідносини залишатимуться чинними, однак сторони будуть повернуті до умов оренди в попередній редакції додаткових угод від 22 серпня 2017 року, в тому числі до попереднього розміру орендної плати, що погіршить становище позивача.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 165/2486/19 (провадження № 61-1355св21), від 26 серпня 2025 року у справі № 760/14091/22 (провадження № 61-15502св24).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі № 161/3963/21 та інших).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд також відмовляє в задоволенні вимоги про розірвання додаткових угод від 01 січня 2019 року, укладених ОСОБА_1 із ТОВ «ВП «Полісся», як неефективного способу захисту прав позивача.

Оскільки у задоволенні вимог про розірвання договорів оренди та додаткових угод до них відмовлено, похідні вимоги про скасування державної реєстрації права оренди ТОВ «ВП «Полісся» та зобов`язання відповідача повернути позивачу земельні ділянки також не підлягають задоволенню.

Разом із тим, оскільки у відзиві на позовну заяву відповідач ТОВ «ВП «Полісся» не заперечував проти припинення договірних правовідносин оренди з позивачем, апеляційний суд враховує, що сторони не позбавлені можливості дійти згоди щодо розірвання спірних договорів у позасудовому порядку.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами оренди земельних ділянок, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, що кореспондує визначеному ст. 25 Закону обов`язку орендаря своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, пунктами 4.1 договорів оренди землі, з урахуванням додаткових угод від 01 січня 2019 року, ОСОБА_1 та ТОВ «ВП «Полісся» погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 8 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 3721,74 грн. за рік оренди.

Згідно п. 4.2 договорів, із цієї суми орендарем як податковим агентом утримуються податки (збори), передбачені чинним законодавством України.

Згідно п. 4.4 договорів обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється із урахуванням індексації на рік виплати/нарахування (в залежності від того, яка з подій сталася раніше). При цьому коефіцієнт індексації для орендної плати застосовується станом на 01 січня року виплати/нарахування (в залежності від того, яка з подій сталась раніше). В разі виплати орендної плати авансом за наступні роки, до орендної плати застосовується коефіцієнт індексації, який діє в рік фактичної виплати, в подальшому - розмір орендної плати за роки, за які була здійснена виплата орендної плати, в майбутньому не індексується.

Згідно п. 4.5 договорів орендна плата вноситься орендарем до 31 грудня поточного року. Орендар перераховує грошові кошти орендної плати на банківський розрахунковий рахунок орендодавця та/або виплачує через касу орендаря та/або здійснює виплату засобами поштового зв`язку через місцеві відділення УДППЗ «Укрпошта» шляхом надіслання на адресу орендодавця поштових переказів, або в іншій формі, погодженій сторонами.

Згідно з додатковими угодами від 01 січня 2019 року, розмір орендної плати, що вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 8 % від нормативної грошової оцінки, складає 3721,74 грн. за кожну земельну ділянку за рік оренди (а. с. 25-26).

Згідно довідки, виданої ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» від 11 березня 2025 року, відповідач перерахував позивачу грошові кошти, як оплату за оренду землі: за земельну ділянку :03:009:0003 в 2018 році - 2621,50 грн., в 2019 році - 2996 грн., в 2020 році - 2996 грн., в 2021 році - 2996 грн., за земельну ділянку :03:009:0004 в 2018 році - в розмірі 2621,50 грн., в 2019 році - 2621,50 грн., в 2020 році - 2996 грн., в 2021 році - 2996 грн. з утриманням ПДФО та військового збору (а. с. 48).

Апеляційний суд враховує, що вказана довідка складена ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» одноособово, при цьому будь-яких первинних документів, у яких відображено перерахування грошових коштів відповідно до п. 4.5 договорів оренди, ним надано не було.

Натомість, згідно виписок по картковому рахунку ОСОБА_1 за періоди з 01 січня 2020 року по 15 січня 2025 року, сформованих АТ «Райффайзен Банк», відповідач перерахував позивачу грошові кошти, як оплату за оренду землі у вересні 2021 року з призначенням «Орендна плата по договору оренди землі за 2021 рік» в загальному розмірі 5992 грн. (а. с. 28).

Апеляційний суд також приймає до уваги, що матеріали справи не містять доказів сплати орендної плати за 2019 та 2020 роки, однак у позові ОСОБА_1 визнає, що така оплата була проведена в розмірі 5992 грн., також проти цього не заперечує відповідач, а тому дані обставини відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню і вважаються встановленими.

Апеляційний суд враховує, що доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується і відповідачем у відзиві на позовну заяву не заперечувалося, що виплата орендної плати здійснена без урахування індексу інфляції, що передбачено Законом України «Про оренду землі» та умовами договору оренди, а з 2022 року орендна плата не сплачувалася взагалі.

Посилання відповідача на форс-мажорні обставини як на підставу звільнення від сплати проіндексованої орендної плати є неспроможними, оскільки ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» не надано відповідного сертифікату Торгово-промислової палати України на підтвердження неможливості виконання внаслідок перебування відповідача під дією обставин непереборної сили своїх зобов`язань перед позивачем.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 про стягнення недовиплаченої індексованої орендної плати за 2019 - 2021 роки, а також орендної плати з урахуванням індексації за 2022 - 2024 роки, яка передбачена Законом України «Про оренду землі» та умовами договору оренди, а також стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України є обґрунтованими.

Разом із тим, позивачем при здійсненні розрахунку помилково застосовано сукупний індекс інфляції, починаючи з 2019 року, тобто з року виникнення заборгованості, оскільки умови договорів оренди не містять домовленостей щодо обчислення розміру орендної плати у такий спосіб.

Таким чином коефіцієнт інфляції мав обчислюватися для орендної плати за рік як добуток індексів інфляції з січня по грудень відповідного року, включно.

За офіційними даними Державної служби статистики України індекс інфляції за рік становив: 2019 році - 104,1%, у 2020 році - 105%; у 2021 році - 110%, у 2022 році - 126,6%, у 2023 році - 105,1 %, у 2024 році - 112,0 %.

Невірний розрахунок недовиплаченої індексованої орендної плати також призвів до помилкового обчислення інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Отже, розрахунки заборгованості недовиплаченої індексованої орендної плати повинні мати наступний вигляд: за 2019 рік 7443,48 грн. (сума орендної плати за двома договорами) х 104,1 % (індекс інфляції за 2019 рік) / 100 - 7443,48 грн. = 305,18 грн.

За 2020 рік 7443,48 грн. х 105 % / 100 = 372,17 грн.

За 2021 рік 7443,48 грн. х 110 % / 100 = 744,35 грн., всього розмір недоплаченої індексованої орендної плати за 2019 - 2021 роки становить 1421,70 грн.

Інфляційні втрати за прострочення виплати індексованої орендної плати становлять:

За прострочення індексованої орендної плати за 2019 рік - 305,18 грн. х (105,0 % х 110,0 % х 126,6 % х 105,1 % х 112,0 % індекси інфляції за 2020 - 2024 роки / 100) - 305,18 = 220,10 грн.

За прострочення індексованої орендної плати за 2020 рік - 372,17 грн. х (110,0 % х 126,6 % х 105,1 % х 112,0 % індекси інфляції за 2021 - 2024 роки / 100) - 372,17 = 237,91 грн.

За прострочення індексованої орендної плати за 2021 рік - 744,35 грн. х (126,6 % х 105,1 % х 112,0 % індекси інфляції за 2022 - 2024 роки / 100) - 744,35 грн. = 364,91 грн., всього інфляційні втрати за прострочення виплати індексованої орендної плати 822,92 грн.

Щодо невиплаченої орендної плати за 2022 рік: 7443,44 грн. (сума орендної плати за двома договорами) х 126,6 % (індекс інфляції за 2022 рік) / 100 = 9423,40 грн.

За 2023 рік: 7443,44 грн. (сума орендної плати за двома договорами) х 105,1 % (індекс інфляції за 2023 рік) / 100 = 7823,06 грн.

За 2024 рік: 7443,44 грн. (сума орендної плати за двома договорами) х 112,0 % (індекс інфляції за 2024 рік) / 100 = 8336,65 грн. Всього заборгованість з невиплати орендної плати за 2022 - 2024 роки становить 25583,11 грн.

Інфляційні втрати за прострочення виплати орендної плати за 2022 рік становлять: 9423,40 грн. (невиплачена орендна плата) х (105,1 % х 112,0 % індекси інфляції за 2023 - 2024 роки) / 100 - 9423,40 грн. = 1669,07 грн.

За 2023 рік: 7823,06 грн. (невиплачена орендна плата) х 112,0 % (індекс інфляції за 2024 рік) / 100 = 7823,06 грн. = 938,77 грн. Всього інфляційні втрати за прострочення виплати орендної плати становлять 2607,84 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з орендної плати за період з 2019 по 2024 роки в загальному розмірі 27004,81 грн. (1421,70 грн. + 25583,11 грн.) та інфляційні втрати в загальному розмірі 3430,76 грн. (822,92 грн. + 2607,84 грн.).

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість з орендної плати за період з 2019 по 2024 роки в розмірі 27004,81 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3430,76 грн.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки позов задоволено на 69 % (стягнуто 30435,57 грн. із заявлених до стягнення 44000 грн.), а позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача ТОВ «ВП «Полісся» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, в розмірі 2089,32 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 квітня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Полісся» про стягнення боргу та розірвання договору оренди землі задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Полісся» (Житомирська область Коростенський район с. Радчиці, вул. Шевченка 30 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість з орендної плати за період з 2019 по 2024 роки в розмірі 27004,81 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3430,76 грн.

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Полісся» в дохід держави судовий збір в розмірі 2089,32 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.