Справа № 304/2783/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 серпня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 03 лютого 2025 року, повний текст якого складено 11 лютого 2025 року, ухвалене суддею Ганько І.І., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача орган опіки та піклування Перечинської міської ради Ужгородського району Закарпатської області про позбавлення батьківських прав

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача орган опіки та піклування Перечинської міської ради Ужгородського району Закарпатської області про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивує тим, що 21.07.2012 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у виконкомі Кам`яницької сільської ради, актовий запис № 107, за час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 20.09.2022 у справі №304/1460/22 шлюб, зареєстрований 21.07.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано; після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_4 »; доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на постійне проживання та виховання батькові ОСОБА_1 .

Наразі малолітня дитина проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з цим, ОСОБА_2 вже тривалий час неналежно виконувала покладені на неї батьківські обов`язки. Дитину практично не навідує, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її вихованням. З початку 2023 року відповідач взагалі перестала виконувати покладені на неї обов`язки, доньку на проживання і виховання залишила позивачеві.

ОСОБА_1 , як батько, почав самостійно виховувати дитину. В свою чергу, мати зовсім не хвилює доля доньки, вона не цікавиться нею, її здоров`ям, останній раз бачила доньку в червні 2023 року. ОСОБА_2 проживає у с. Ворочово Ужгородського району, де зарекомендувала себе посередньо, конфліктує із сусідами та родичами. Натомість позивач за місцем проживання характеризується з позитивної сторони.

Всі витрати на виховання та утримання доньки позивач, як батько, несе самостійно. З огляду на вищевикладене просить позов задовольнити.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 03 лютого 2025 року, повний текст якого складено 11 лютого 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Висновок органу опіки та піклування є неналежно обґрунтований, зроблений поверхнево, без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідачки від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а тому не може слугувати правовою підставою для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Суд вказав, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини. Неактивність або певна бездіяльність ОСОБА_2 як матері є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Той факт, що на даний час ОСОБА_2 проживає окремо від дитини, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні та вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Не погоджуючись із рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задоволити позов.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неповним дослідженням всіх обставин справи.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, а саме: не проживає з донькою, не цікавиться її життям, не забезпечує її матеріально, не бере участь у вихованні.

Крім цього, ОСОБА_2 у суді першої інстанції не заперечувала щодо задоволення позову та у разі позбавлення її батьківських прав згідна сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі 5 000 гривень.

У дане судове засідання з`явився позивач ОСОБА_1 , який просив задоволити його апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задоволити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлена шляхом надіслання їй судової повістки поштовими засобами зв`язку, яка повернулася з відміткою про отримання 29.04.2025.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області, повідомлена шляхом доставки електронного документу в особистий кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідкою від 02.04.2025 наявною в матеріалах справи (а.с.117).

Представник позивача адвокат Химинець М.І. також повідомлений шляхом доставки електронного документа в підсистему «Електронний суд» про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка від 02.04.2025 (а.с.116).

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Перечинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 15 червня 2021 року, актовий запис № 170 (а. с. 14).

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2022 року у справі №304/1460/22, що набрало законної сили 24 жовтня 2022 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено повністю розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області 21 липня 2012 року актовий запис № 107; після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_4 »; доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишено на подальше проживання та виховання при батькові ОСОБА_1 (а. с. 15-18).

Також матеріали справи свідчать про те, що малолітня донька сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 та зареєстрована з ним за однією адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6-7, 12, 13, 19, 20), тоді як відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у АДРЕСА_2 (а. с. 9-10, 21, 30-31).

Позивач ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, позитивно характеризується за місцем проживання, що стверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань та характеристикою, наданою старостою Сімерського старостинського округу І.Желізка 07 листопада 2023 року за № 53/06.21 (а. с. 20, 22).

Відповідач ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності адміністративною комісією при виконавчому комітеті Перечинської міської ради не притягалася, однак останнім часом конфліктує із сусідами та родичами, не цікавиться своєю малолітньою дитиною, не бере участі у її вихованні, про що свідчить характеристика, видана 08 листопада 2023 року Перечинською міською радою Закарпатської області за №128 (а.с. 21).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі N 553/2563/15-ц (провадження N 61-12305св18)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі N 753/9433/17 (провадження N 61-3462св20) суд касаційної інстанції виснував, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

За нормами частин 1 та 2 ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

В своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, а саме: не проживає з донькою, не цікавиться її життям, не забезпечує її матеріально, не бере участь у вихованні.

Проте, такі доводи позивача не є достатніми та належними з огляду на наступне.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, висновок органу опіки та піклування не достатньо обґрунтований, зроблений поверхнево та без доказів щодо ухилення відповідачки від здійснення батьківських обов`язків.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.12.2024 у справі №561/474/24).

Тобто, висновок органу опіки та піклування носить рекомендаційний характер та підлягає оцінці судом разом з іншими доказами.

З приводу не проживання матері разом з позивачем та дитиною, то згідно Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.09.2024 у справі №608/858/22 той факт, що на даний час особа проживає окремо від дітей, не свідчить безумовно про те, що батько(матір) дитини не бажає брати участь у їх утриманні та вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Факт окремого проживання не є безумовним показником відсутності бажання особи брати участь у вихованні та утриманні дитини, а також у нехтуванні своїми батьківськими обов`язками.

Щодо матеріального забезпечення дитини, то таке питання може бути предметом розгляду в рамках позовного провадження про стягнення аліментів на утримання дитини, в даному випадку ця обставина правового значення для предмету розгляду цієї справи немає.

Щодо участі у вихованні дитини, то позивачем не доведено факту ухилення відповідачкою від виховання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки самого твердження того, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини недостатньо.

Так само, слід погодитись з позицією суду першої інстанції щодо факту визнання позову відповідачкою, що саме по собі є неприпустимим, оскільки суперечитиме найкращим інтересам дитини.

В контексті вищезазначеного слід вказати, що позбавлення батьківських прав це крайня міра, яка застосовується судом в разі систематичного та грубого недотримання одного з батьків виконання своїх батьківських обов`язків і в першу чергу таке позбавлення батьківських прав повинно виходити з найкращих інтересів дитини, а дитина в свою чергу має право на нормальний, повноцінний розвиток, турботу та піклування обох з батьків незалежно від того чи існує між такими сталий емоційний зв`язок.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі №753/9433/17 (провадження №61-3462св20) позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Так, позивач не наводить вагомих та об`єктивних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як, наприклад: наркотична чи алкогольна залежність, притягнення до кримінальної відповідальності за тяжкі злочини, домашнє насильство над дитиною, тощо. Однак, навіть такі обставини повинні враховуватись судом у сукупності з іншими доказами та обставинами справи.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків щодо відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що відповідачка ОСОБА_2 неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки та ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому рішення суду скасуванню не підлягає, оскільки таке є законним та обґрунтованим.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 12, 18, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 03 лютого 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: