Справа № 624/246/25
№ провадження 2/624/195/25
01 вересня 2025 року Кегичівський районний суд Харківської області в складі: головуючого судді Богачової Т.В., з участю секретаря Кольгана С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, в залі суду селища Кегичівки Берестинського району Харківської області цивільну справу за позовом Берестинської окружної прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_1 , третіх осіб: Кегичівської селищної ради Харківської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» про припинення права власності на земельні ділянки шляхом їх примусового відчуження,
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі та пояснення сторін.
1. Виклад позиції позивача.
Зазначив, що відповідач прийняв спадок після смерті матері, а саме звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадку після смерті ОСОБА_2 та отримав свідоцтво про право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, про що свідчить копія свідоцтва, яка міститься в Спадковій справі за № 46/2016. Крім цього, допитані в судовому засіданні свідки повідомили, що відповідач був обізнаний щодо наявності двох земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які за життя належали його матері, користувався ними, шляхом здачі в оренду, але не оформлював право власності на них, оскільки розумів необхідність їх відчуження протягом року. Тобто, вважав, що відповідач з квітня 2016 року мав можливість отримати свідоцтва на право власності на зазначені земельні ділянки в порядку спадкування за законом, але зловживаючи своїм правом, не скористався цим, задля того, щоб користуватися ними в подальшому.
В цьому прокурор Татоян А.А. вбачає порушення вимог ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України та ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України, що є підставою для конфіскації спірних земельних ділянок у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на підставі ст. 145 ЗК України. Оскільки Головне управління Держгеокадастру у Харківській області з відповідним позовом не зверталося та не має такого наміру, то наявні підстави для звернення з позовом в інтересах держави прокурора на підставі ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру».
Позивач Головне управління Держгеокадастру у Харківській області не направило свого представника для участі в судовому засіданні, разом з тим, представник Чернявський А.В., що має право вчиняти дії від імені позивач, надіслав на електронну адресу Кегичівського районного суду письмові пояснення, у яких просить задовольнити позов керівника Берестинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельні ділянки шляхом конфіскації.
Обґрунтовуючи правову позицію позивача, представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області Чернявській А.В. зазначив, що Головне управління Держгеокадастру у Харківській області вважає, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі у зв`язку з наступним. Відповідно до положень частини 1 статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. За змістом статей 41, 64 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право власності на землю належить „ до основних конституційних прав та свобод, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Частиною 5 статті 22 Земельного кодексу України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства. Водночас, частиною 4 статті 81 Земельного кодексу України, допускається можливість отримання такими особами земель (земельних ділянок) сільськогосподарського призначення у спадщину, але з умовою їх наступного відчуження протягом року. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу частин 1 та 2 статті 78, частини 1 статті 79 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Разом з тим, відповідно до статті 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності. Згідно зі статтею 148 ЗК України земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 145 Земельного кодексу України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. У разі порушення вимог статті 130 цього Кодексу щодо граничної площі земель сільськогосподарського призначення, що можуть перебувати у власності однієї особи, земельні ділянки, площа яких перевищує зазначені граничні розміри, конфіскуються за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. З викладеного вище випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише тільки громадянам України. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного , публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. В даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом відповідача - власника спірної земельної ділянки, оскільки остання до цього часу земельну ділянку не відчужила, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. За таких обставин, вважають, що позовні вимоги про припинення права власності на земельну ділянку, шляхом їх конфіскації підлягають задоволенню.
2. Виклад позиції відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 громадянства України та зареєстрованого у передбаченому законом порядку місця проживання в Україні не має, є громадянином Російської Федерації, паспортизований паспортом громадянина Російської Федерації НОМЕР_2 , що виданий 25.07.2011 року, видавник: ТП № 2 ОУФМС Росії по Московській області по Дмитрівському муніципальному району; проживає в АДРЕСА_1 , а відтак, є іноземцем, відповідно до вимог ч.1 ст.496 ЦПК України.
Згідно із ст. 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
На підставі Закону України від 01.12.2022 року, який набрав чинності 23.12.2022 року «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», зупинено у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчинену від імені України у м. Мінську 22.01.1993 року, та Протоколу до вказаної Конвенції від 28.03.1997 року, а також Україна вийшла із вказаної Конвенції та протоколу до неї, тому, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 не має зареєстрованого у передбаченому законом порядку місця проживання в Україні, суд здійснював його повідомлення та виклик у судові засідання під час розгляду справи по суті належним способом, передбаченим ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що відповідає вимогам ч.11 ст.128 ЦПК України.
Оголошення про виклик відповідача у судові засідання, розміщені на веб-сайті «Судова влада України».
Відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, не прибув до суду повторно без поважних причин, відзиву на позовну заяву на пропозицію суду, що викладена в ухвалі про відкриття провадження не подав без поважних причин.
За вказаних обставин, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи у відсутності відповідача ОСОБА_1 , оскільки його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
При цьому, суд звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі №918/539/16.
3. Виклад позиції третіх осіб.
Третя особа Кегичівська селищна рада Харківської області в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила, своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні не скористалася, повноважного представника не направила.
Представник третьої особи ТОВ «Труд-2012» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, але своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні не скористався.
4. Пояснення свідків.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила, що вона є старостою Лозівського старостату Кегичівської громади Харківської області. Зазначила, що з відповідачем спілкувалася останній раз перед початком карантину, коли він в останній раз приїздив до України. При спілкуванні відповідач повідомив, що він не квапиться оформлювати спадщину на земельні ділянки, оскільки має намір повернутися на Україну на постійне місце проживання та буде користуватися земельними ділянками самостійно. Також, повідомила, що відповідач був обізнаний щодо необхідності відчуження земельних ділянок протягом року після отримання ним свідоцтва про право власності.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив, що він є двоюрідним братом відповідача у справі. Зазначив, що йому відомо про те, що відповідач є громадянином Російської Федерації. Вказав, що він в свій час, ще за життя тітки, обробляв спірні земельні ділянки. Після смерті ОСОБА_2 відповідач звертався до нього з пропозицією придбання земельних ділянок і хотів за них 500000 гривень. З цього приводу він звертався до спеціалістів з приводу оцінки вартості земельних ділянок, і на той час, йому повідомили, що оціночна вартість земельних ділянок складає 230000 гривень. Більш з ним спілкування не було, що з даними земельними ділянками йому не відомо.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомив, що він був знайомий з відповідачем у справі, оскільки він обробляв спірні земельні ділянки до 2021-2022 років. Зазначив, що за оренду земельних ділянок перераховував кошти на рахунок відповідача. Йому відомо, що відповідач після смерті матері успадкував все майно, яке їй належало. Отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок, зробив технічну документацію на земельні ділянки, але не отримав свідоцтва, оскільки його родич, який був адвокатом, попередив його щодо необхідності відчуження земельних ділянок після отримання спадщини, а він цього робити не хотів, оскільки мав намір повернутися на Україну для постійного місця проживання. Також, повідомив, що відповідач звертався до нього з пропозицією придбання земельних ділянок, але це було десь 8 років тому, ще до запровадження карантину. На даний час не спілкується з відповідачем.
Процесуальні дії у справі.
1. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 21 березня 2025 року у цій справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання.
2. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 16.04.2025 задоволено клопотання прокурора про витребування доказів. Зобов`язано приватного нотаріуса Берестинського районного нотаріального округу Харківської області Удовиченко С.О. надати суду засвідчену копію спадкової справи, заведеної 01.04.2016 та зареєстрованої у спадковому реєстрі за №58797165 після померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
3. 11.06.2025 ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області підготовче провадження у справі було закрито та справа призначена до розгляду по суті. Під час проведення підготовчого судового засідання було задоволено клопотання прокурора про виклик свідків.
4. У судовому засіданні суд постановив ухвалу про розгляд справи у відсутності представників позивача ГУ Держгеокадастру у Харківській області та третіх осіб.
5. Крім того, у судовому засіданні судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач ОСОБА_1 в судові засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про місце, дату і час судових засідань, тобто без поважних причин, не подав відзиву на позовну заяву, а представник позивача та прокурор не висловили заперечень щодо ухвалення заочного рішення, у зв`язку із чим суд вважає, що існують умови для заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи; чи були і ким порушені інтереси держави, за захистом яких мало місце звернення до суду.
Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли земельні правовідносини, зокрема, пов`язані з припиненням права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, прийняту у спадщину іноземцем, яка не відчужена останнім протягом року, що регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (далі ЗК України), Цивільним кодексом України (далі ЦК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України.
Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.
Так, суд встановив, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією актового запису про смерть № 05 від 28.03.2016, складеного секретарем виконавчого комітету Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №131594094.
Рішенням Кегичівської селищної ради Харківської області № 8302 від 15.03.2024 Кегичівська селищна рада була визнана особою, яка управляє спадщиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , до складу якої входить земельна ділянка площею 4,647 га з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :01:003:0169, що розташована на території Кегичівської селищної ради Красноградського району Харківської області та вступ в управління вказаною земельною ділянкою.

Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0169, площею 4,6470 га, за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказана земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0169, площею 4,6470 га, за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, передана Кегичівською селищною радою Харківської області в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» на 49 років на підставі договору оренди землі б/н від 16.04.2024, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №377543991 від 07.05.2024.

З витягу №НВ-025 від 20.02.2025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок вбачається, що вартість земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0169 становить 183939,72 грн.

Крім цього, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №417585846 від 12.03.2025, 21.11.2017 державним реєстратором Сектору державної реєстрації Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області Степаненко Д.І. зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 4,6493 га з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :01:003:0168, що розташована на території Власівської сільської ради, за ОСОБА_2 (особа померла) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 231 (номер відомостей про речове право (право власності) 23541886; індексний номер рішення про державну реєстрацію 38316900 від 24.11.2017.

Рішенням Кегичівської селищної ради Харківської області № 8303 від 15.03.2024 Кегичівська селищна рада була визнана особою, яка управляє спадщиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , до складу якої входить земельна ділянка площею 4,6493 га з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :01:003:0168, що розташована на території Кегичівської селищної ради Красноградського району Харківської області та вступ в управління вказаною земельною ділянкою.

Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0168, площею 4,6493 га, за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказана земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0168, площею 4,6493 га, за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, передана Кегичівською селищною радою Харківської області в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» на 49 років на підставі договору оренди землі б/н від 16.04.2024, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №377544921 від 07.05.2024.

З витягу №НВ-025 від 20.02.2025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок вбачається, що вартість земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0168 становить 183546,82 грн.

За життя ОСОБА_2 розпорядилася своїм майном, склавши заповіт № 58685944, посвідчений приватним нотаріусом Берестинського районного нотаріального округу Харківської області Удовиченко С.О. 10.03.2016, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 79540516 від 13.12.2024.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 79527013 від 12.12.2024, після смерті ОСОБА_2 01.04.2016 приватним нотаріусом Берестинського районного нотаріального округу Харківської області Удовиченко С.О. заведено спадкову справу № 46/2016.

З матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_2 слідує, що спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , подавши нотаріусу 01 квітня 2016 року відповідну заяву в якій зазначено, що він приймає всю спадщину після смерті своєї матері. У межах згаданої спадкової справи № 46/2016 13.08.2019 ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ННХ 624368. З свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем майна своєї матері ОСОБА_2 , 1930 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , який належав померлій ОСОБА_2 на праві власності. Інші свідоцтва про право на спадщину не видавалися, заяву про прийняття спадщини не відкликано протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Крім того, з матеріалів спадкової справи №46/2016 вбачається, що спадкоємець відповідач ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в с. Власівка Нововодолазького району Харківської області, є іноземним громадянином, зокрема, громадянином Російської Федерації, що підтверджується закордонним паспортом громадянина Російської Федерації: тип Р, код держави RUS, серія 65, № НОМЕР_3 , виданий ВУФМС 843, 21.01.2015. Згідно з паспортом місце проживання відповідача: АДРЕСА_1 .

Для оформлення спадщини відповідач ОСОБА_1 надав нотаріусу картку платника податків України НОМЕР_4 .

Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 справа № 463/6829/21-ц, який суд застосовує при розгляді цієї справи.

Одночасно, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За приписами ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до положень ЦК України, законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, пов`язане з її прийняттям як майнового права та зумовлює входження права на неї до складу спадщини.

Отже, спадкоємець, який прийняв спадщину та у встановленому законом порядку не відмовився від неї, є власником із часу її відкриття, незалежно від того, чи було видано свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Водночас, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (правова позиція викладена в постанові ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі №910/10987/18).

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 , будучи єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_2 , прийняв спадщину з моменту її відкриття, а саме 01.04.2016. Проте являючись громадянином Російської Федерації протягом року не відчужив набуту у власність, в порядку спадкування земельні ділянки сільськогосподарського призначення.

За загальним правилом, зловживання правом це використання особою суб`єктивних прав, зокрема процесуальних, не за їх цільовим призначенням, а всупереч принципам добросовісності та справедливості, надаючи діям видимість юридичної правильності для досягнення цілей, протилежних цілям права.

Зловживання правом у спадщині це, по суті, недобросовісне використання своїх спадкових прав з метою завдати шкоди іншим спадкоємцям або досягти незаконної вигоди.

Неотримання свідоцтва про право на спадщину протягом тривалого часу саме по собі не є зловживанням правом, оскільки законодавство не встановлює строку для видачі свідоцтва, лише 6 місяців для прийняття спадщини. Зловживання правом у спадкових відносинах може виникнути, якщо спадкоємець, навмисно уникаючи оформлення спадщини, створює перешкоди для інших спадкоємців або намагається отримати невиправдані вигоди.

Тому, суд вважає, що дії відповідача ОСОБА_1 підпадають під зловживання правом, оскільки він, як встановлено в судовому засіданні, був обізнаний щодо наявності спірних земельних ділянок, прийняв спадщину після смерті матері, звернувшись з відповідною заявою до нотаріуса, отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та розробив технічну документацію на зазначені земельні ділянки, але з заявою про видачу свідоцтв на право власності на земельні ділянки не подав, розуміючи наслідки ч. 4 ст. 81 ЗК України.

Таким чином, суд встановив, що, згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на момент звернення з даним позовом до суду, відповідач ОСОБА_1 впродовж понад 9 (дев`ять) років, а саме з 01.04.2016 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :01:003:0168 та :01:003:0169.

З листа Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України від 18.12.2024 №5-14593/6-24 вбачається, що в ДМС України відсутні відомості про звернення ОСОБА_1 до ДМС з питань набуття громадянства України, оформлення тимчасової/постійної посвідки на проживання в Україні; інформація щодо реєстрації місця проживання/перебування, зняття з реєстрації відсутня; подання про втрату громадянства України стосовно ОСОБА_1 не ініціювалось.

Проте, судом безспірно та достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є іноземним громадянином, зокрема, громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина Російської Федерації НОМЕР_2 , виданого ТП № 2 ОУФМС Росії по Московській області 25.07.2011.

Також, судом безспірно встановлено, що після прийняття спадщини, відповідач ОСОБА_1 , будучи іноземним громадянином, зокрема, громадянином Російської Федерації, грубо порушив вимоги земельного законодавства України та впродовж року її не відчужив.

16.01.2025 Берестинською окружною прокуратурою направлено запит до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з метою встановлення вжитих вказаним органом заходів з метою конфіскації у ОСОБА_1 земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :01:003:0168 та :01:003:0169, які не були відчужені ним впродовж року.

Відповідно до копії листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 29.01.2025 за №10-20-14, 1-290/0/19-25, останнє повідомило керівника Берестинської окружної прокуратури про те, що фінансування управління для сплати судового збору та судових витрат при супроводженні судових справ відсутнє, у зв`язку з цим не заперечують щодо наміру Берестинської окружної прокуратури вжити заходи представництва інтересів держави в порядку, шляхом подання позову про конфіскацію земельних ділянок, власником якої є іноземець.

Так, згідно з земельним законодавством України, іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності, що вбачається із вимог ч.2 ст.81 Земельного кодексу України.

Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, що встановлено ч.5 ст.22 ЗК України.

За змістом ч.4 ст. 81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення у разі прийняття спадщини, але ці земельні ділянки протягом року підлягають відчуженню, що не було зроблено відповідачем ОСОБА_1 ні впродовж року, ні станом на момент звернення з цим позовом до суду керівника Берестинської окружної прокуратури, а тому ця земельна ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду на підставі ч. 2 ст. 145 ЗК України, а право приватної власності ОСОБА_1 підлягає припиненню на підставі підпункту «е» ч.1 ст.140 ЗК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі №513/444/15-ц.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Верховний Суд також звертає увагу, що, відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України`від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції`від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

У вказаній постанові ВС звертає увагу, що критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, та зауважує, що втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Тому, оскільки за змістом ч.4 ст. 81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню, то у випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду.

З правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеного у постанові від 14.12.2022 року у справі №477/2330/18 вбачається аналіз здійснення права власності та сумісності втручання у право мирного володіння своїм майном.

Так, ВП ВС звертає увагу, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції)…

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відтак, судом встановлено підстави для задоволення вказаних позовних вимог керівника Берестинської окружної прокуратури та не встановлено порушення права мирного володіння майном іноземного громадянина відповідача ОСОБА_1 , оскільки останній не дотримався вимог національного законодавства України, зокрема, вимог ч. 4 ст.81 ЗК України, що є спеціальним у вказаних правовідносинах, та не відчужив отримані у спадщину земельні ділянки сільськогосподарського призначення впродовж року після набуття права власності.

Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли земельні правовідносини, зокрема, пов`язані з припиненням права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, прийняту у спадщину іноземцем, яка не відчужена останнім протягом року, що регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (далі ЗК України), Цивільним кодексом України (далі ЦК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органидержавної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно із ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.317 ЦК України).

Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цьогоКодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (ст.318 ЦК України).

Частинами 1-7 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Право власності припиняється у разі: конфіскації (п.10 ч.1 ст.346 ЦК України).

На підставі ст.373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ст.1 ЗК України).

Положеннями частин 1, 2 ст. 2 ЗК України встановлено, що земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч.1 ст.3 ЗК України).

Згідно з ч.ч.1, 2, 5 ст. 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а)сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б)не сільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цьогоКодексу.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст.81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки не сільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки не сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини.

Частиною 4 ст.81 ЗК України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Згідно зі ст. 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строку випадках, визначених цим Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності.

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) не усунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земельза бороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення, в строки, встановлені приписами органів, що здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; ґ-1) примусового звернення стягнень на право емфітевзису, суперфіцію за зобов`язаннями особи, яка використовує земельну ділянку на такому праві (ст.143 ЗК України).

Частинами 1,2,4 статті 145 ЗК України встановлено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно доз акону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Статтею 148 ЗК України встановлено, що земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент ознака, яка характеризує приватно правові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є в тому числі, іноземцем.

В ст. 2 ЗУ «Про міжнародне приватне право» передбачено, що цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватно правових відносин з іноземним елементом, зокрема, визначення застосовуваного права( п.1); підсудність судам України справ з іноземним елементом (п.3).

Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (ч.1 ст.16 ЗУ «Про міжнародне приватне право»).

Частинами 1, 2 ст. 38 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлено, що право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.

Згідно з ч.1 ст.39 ЗУ «Про міжнародне приватне право», виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Статтею 76 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлено підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, визначено, що с уди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, в тому числі, якщо на території України відповідач у справі має рухоме чи нерухоме майно… (п.2).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 2 ст.4 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

В Україні діє прокуратура, яка здійснює, в томучислі, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (п.3 ст.131-1 Конституції України).

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах… (частини 3, 4 ст.56 ЦПК України).

Пунктом 1 ч. 6 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» передбачено, що під час здійснення представництва інтересів, у тому числі, держави, у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Частиною 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Згідно з ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, в тому числі, шляхом звернення з позовом про припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз.12 ч.2).

Висновки суду.

Проаналізувавши норми наведеного законодавства та досліджені судом докази, що містяться в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що прокурор має право на звернення до суду з означеним позовом.

Так, з правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 06.04.2021 року у справі №380/375/17 вбачається, що винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року №4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті. Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

Такі правові висновкивикладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19).

У справі, яка розглядається, встановлено, що прокурором належно обґрунтовано підстави для звернення з цим позовом до суду, оскільки іноземний громадянин - громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 порушив визначену ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України та ст.ст. 81, 145 ЗК України процедуру використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення та не відчужив їх впродовж року після прийняття спадщини, що мало місце 01.04.2016, проте, з того часу уповноважений компетентний державний орган, тобто позивач (Головне управління Держгеокадастру у Харківській області), протягом розумного строку самостійно не звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення його права власності на земельні ділянки.

Уповноважений компетентний державний орган, тобто позивач, протягом розумного строку самостійно не звернувся до суду з таким позовом до ОСОБА_1 і після повідомлення йому прокурором про виявлення порушення інтересів держави, що мало місце 16.01.2025.

Так, 29.01.2025 ГУ Держгеокадастру у Харківській області листом повідомило керівника Берестинської окружної прокуратури, що перевірка дотримання вимог земельного законодавства за фактами не відчуження іноземними громадянами земель сільськогосподарського призначення не проводилася, а у зв`язку із відсутністю в повному обсязі фінансування витрат Головного управління на сплату судового збору, позов не подано.

Разом з тим, іноземний громадянин відповідач ОСОБА_1 , в порушення вимог ст. 81, 145 ЗК України, без перешкод використовував свої земельні ділянки, зокрема, як встановлено судом, передавав їх у оренду та отримував прибуток за їх використання на території України, тоді як внаслідок воєнних дій на території України значна частина земель сільськогосподарського призначення знаходиться на окупованих Російською Федерацією територіях, а інша частина таких земель забруднюється через ведення активних воєнних дій та не може використовуватися державою за призначенням, що в сукупності призведе до зниження врожайності сільськогосподарських культур, у зв`язку із чим кожна земельна ділянка, яка використовується з порушення Коституції України та земельного законодавства підлягає безумовному поверненню у власність держави.

Зазначені позивачем причини невжиття заходів для усунення порушення земельного законодавства не є поважними, тому, враховуючи значимість порушення інтересів держави через бездіяльність компетентного органу без об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, прокурор наділений необхідними повноваженнями та дотримався встановленого законодавством порядку при зверненні з цим позовом до суду для захисту інтересів держави.

Також, у суду склалася достатня переконаність у тому, що позов підлягає задоволенню з наведених у ньому підстав, які підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Керівником Берестинської окружної прокуратури надано суду належні та допустимі докази про заподіяння шкоди державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області у зв`язку із порушенням відповідачем, що є іноземним громадянином, вимог земельного законодавства щодо відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення впродовж року після отримання їх у власність.

Конфіскація земель сільськогосподарського призначення, які знаходяться у власності громадян Російської Федерації, має стати такою «зброєю», яка здійснить гібридну протидію майновим інструментам впливу країни-агресора на економіку нашої країни, і створить умови для її поступового воєнного та після воєнного відновлення.

Так, положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.97, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа N? 5-92 цс 13) зазначено, що основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 22 лютого 2005 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1, зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Відтак, втручання держави у право власності відповідача є правомірним, відповідає принципу пропорційності, оскільки не порушує дотримання справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами відповідача, котрий, будучи іноземним громадянином, отримавши у власність у порядку спадкування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, не відчужив її впродовж року, тобто не дотримався вимог земельного законодавства України, зокрема, ч. 4 ст. 81 ЗК України, яка є імперативною і не передбачає винятків, оскільки успадковані ним земельні ділянки, які, відповідно до вимог ст.181 ЦК України, є нерухомим майном, знаходиться на території України, тому, відповідно до вимог ст.ст. 38, 39 ЗУ «Про міжнародне право», на вказану земельну ділянку поширюється дія права України.

Водночас, визначаючись із позовними вимогами, суд вважає, що конфіскація спірних земельних ділянок без компенсації відповідачу їх вартості було б порушенням його права власності в частині забезпечення принципу «справедливої рівноваги», а саме: між законною метою, що передбачається для досягнення цілі, та засобами, які використовуються.

При цьому, суд відзначає, що хоча положення ч. 4 ст.145 ЦК України в діючій редакції (згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення» №552-ІХ від 31.03.2020р. набрала чинності з 01 липня 2021 року) й визначають конфіскацію земельної ділянки як її оплатне вилучення (ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику), однак юридична термінологія «конфіскація майна» означає саме безоплатне примусове вилучення у власність держави майна, що підтверджується й змістом ст. 354 ЦК України. Водночас, якість закону та правова визначеність є складовими елементами принципу верховенства права, який задекларовано в ст.8 Конституції України.

Такий висновок суду корелюється з вимогами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», роз`ясненнями, викладеними в п.15 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 № 24-754/0/4-13 та відповідає ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суд констатує той факт, що прокурором надано суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які проаналізовані судом у їх сукупності та взаємозв`язку і дають підстави для висновку про задоволення позову.

Інші доводи сторін, які наведені у позові в межах наданих позивачем та третьою особою доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 ст.133 ЦПК України).

Частинами 1,2,3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні керівника Берестинської окружної прокуратури Харківської області з цим позовом до суду Харківською обласною прокуратурою сплачено судовий збір в сумі 4844,80 гривень.

Ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь Харківської обласної прокуратури, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.8, 13, 14, 41, 131-1 Конституції України, ст. 5, 319, 321, 346, 373, 374, 378 ЦК України, ст. 22, 81, 143, 145, 148 ЗК України, ст. 2-4, 12, 13, 19, 23, 56, 76-89, 141, 258-268, 280, 496, 497 ЦПК України, ст.ст. 1, 2, 38, 39, 76 ЗУ «Про міжнародне приватне право», ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», суд

вирішив:

Позовну заяву керівника Берестинської окружної прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_1 , третіх осіб: Кегичівської селищної ради Харківської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» про припинення права власності на земельні ділянки шляхом їх примусового відчуження задовольнити.

Припинити право власності громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина РФ серії НОМЕР_2 , виданий 25.07.2011 ТП №2 ОУ ФМС РФ по Московській області, на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:003:0169 площею 4,647 га, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Берестинського району Харківської області та успадкована ним після смерті ОСОБА_2 , але не оформлена спадкоємцем у встановленому законом порядку, шляхом конфіскації у власність держави Україна в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з виплатою виручених від продажу коштів ОСОБА_1 за вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна.

Припинити право власності громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина РФ серії НОМЕР_2 , виданий 25.07.2011 ТП №2 ОУ ФМС РФ по Московській області, на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:003:0168 площею 4,6493 га, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Берестинського району Харківської області та успадкована ним після смерті ОСОБА_2 , але не оформлена спадкоємцем у встановленому законом порядку, шляхом конфіскації у власність держави Україна в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з виплатою виручених від продажу коштів ОСОБА_1 за вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури (отримувач коштів: Харківська обласна прокуратура, , банк отримувача: ДКСУ м. Київ, МФО 820172, рахунок отримувача:UA0007171) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищезазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування(для юридичних осіб) та ім`я (для фізичних осіб) учасників справи:

- позивач Берестинська окружна прокуратура в інтересах держави, адреса місцезнаходження: 63304, м. Берестин Харківська область, вул. Історична, буд. 73, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ ;

- позивач Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, адреса місцезнаходження: 61145, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, ідентифікаційний код в ;

- відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Власівка, Нововодолазького району Харківської області; громадянство України та зареєстроване у передбаченому законом порядку місце проживання в Україні відсутні; громадянин Російської Федерації, паспорт громадянина Російської Федерації: НОМЕР_2 , виданий виданий 25.07.2011 ТП №2 ОУ ФМС РФ по Московській області; місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

- третя особа Кегичівська селищна рада Берестинського району Харківської області, адреса місцезнаходження: 64003, с-ще Кегичівка, Берестинський район, Харківська область, вул. Волошина, буд. 33, ідентифікаційний код в ;

- третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Труд-2012», адреса місцезнаходження: 64010, с. Власівка Берестинський район, Харківська область, вул. Миру, буд. 17, ідентифікаційний код в .

Повне заочне судове рішення складено 01 вересня 2025 року.

Суддя Т.В. Богачова