Справа № 297/82/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 серпня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,

суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павлова Емілія Сергіївна, на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 червня 2024 року, ухвалене головуючим суддею Гал Л.Л., в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Шериф-Берегово» про захист прав на знак товарів і послуг

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Шериф-Берегово» про захист прав на знак товарів і послуг.

Позовні вимоги мотивував тим, що 26.12.2016 ОСОБА_1 набув права власності на торговий знак «ШЕРИФ» для товарів і послуг, віднесених до 45 класу Міжнародної класифікації товарів і послуг, а саме: юридичні послуги; послуги з безпеки щодо фізичної охорони матеріального майна і фізичних осіб; персональні та соціальні послуги для задоволення потреб людини, що надаються іншими особами тощо. Позивач отримав свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 , видане Державною службою інтелектуальної власності України. Нещодавно позивач дізнався, що приватне підприємство «Шериф - БЕРЕГОВО», займається діяльністю пов`язаною з охоронною діяльністю, зокрема діяльність по КВЕД 80.10 Діяльність приватних охоронних служб. Згідно інформації з сайту zakupki.prom.ua, участь ТОВ «ШЕРИФ-БЕРЕГОВО» в державних закупівлях щодо надання послуг охорони бюджетним організаціям, встановлено, що участь в тендерних процедурах відповідач брав ще з 2017 року та продовжує це робити, використовуючи найменування «ШЕРИФ-БЕРЕГОВО». Протягом зазначеного вище періоду, відповідач був визнаний переможцем та, відповідно, уклав договори про надання послуг охорони в кількох процедурах.

Не зважаючи на те, що відповідач продовжує використовувати найменування «ШЕРИФ БЕРЕГОВО», позивач не укладав з відповідачем жодних угод або ліцензій про надання права і використання вказаної торгової марки на території України, а тим більше здійснювати продаж продукції та її рекламування. Таким чином, відповідач незаконно, без будь-якої згоди чи дозволу, використовує ТМ «ШЕРИФ» під час здійснення своєї господарської діяльності.

Для нього, як власника торгового знаку, таке ототожнення має негативні наслідки, оскільки можливі недоліки виробництва відповідачем, які негативно відображатимуться на комерційному іміджі власника ТМ «ШЕРИФ» та ототожнюватимуться з функціонуванням торгового знаку зареєстрованого у відповідності із Законом. На претензії про припинення використання ТМ «ШЕРИФ», відповідач не реагує.

З посиланням на норми ст.ст. 15, 16, ч. 1, ч. 2 ст. 418, ст.ст. 420, 492, 493, 494,495 ЦК України, ст.ст. 1, 16 ч. 5, 20, 21 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», ОСОБА_1 просив суд заборонити відповідачу «Шериф - БЕРЕГОВО», використовувати будь-яким способом у своїй господарській діяльності знаки для товарів і послуг за свідоцтвом № НОМЕР_1 від 26.12.2016 та/або позначення, схожі з указаним знаком, стосовно наведених у свідоцтві № НОМЕР_1 від 26.12.2016 послуг 45 класу МКТП, а також послуг, споріднених з наведеними у такому свідоцтві.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павлова Е.С., подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає, що рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що суд першої інстанції дав невірну оцінку обставинам, які були встановлені і доведені належними та допустимими доказами у процесі судового розгляду, внаслідок чого було ухвалене незаконне та необґрунтоване рішення.

Зазначає, що позивачем належними і допустимими доказами підтверджено використання відповідачем комерційного найменування «Шериф-Берегово» у найменуванні на ринку надання охоронних послуг з 2017 року, а також позначення «ШЕРИФ» у знаку для товарів і послуг за свідоцтвом №323374 від 10.08.2022.

Вважає, що суд помилково дійшов висновку, що комерційне найменування відповідача приватного підприємства існує з часу його створення, тобто з 08.02.2010, а відтак, на думку суду, відповідач в законний спосіб використовує комерційне найменування з моменту реєстрації юридичної особи, яка відбулася раніше за реєстрацію торгової марки позивача відповідно до свідоцтва 220787, дата реєстрації знака 26.12.2016, дата подання заявки 16.09.2015. При цьому, відповідачем не додано доказів використання комерційного найменування раніше дати подання заявки позивачем на реєстрацію ТМ «ШЕРИФ» у 2015 році. Сам по собі факт реєстрації юридичної особи не є підтвердженням наявності комерційного найменування у відповідача, оскільки таке відрізняється від найменування юридичної особи і таке не є об`єктом права інтелектуальної власності. Найменування юридичної особи слід пов`язувати з датою реєстрації юридичної особи. Судом не враховано та не надано оцінки доказам реєстрації підприємства «ШЕРИФ» позивачем у 2003 році, а також наявність ТМ «ШЕРИФ» з 10.01.2011 за свідоцтвом №133391, що виключає відповідність комерційного найменування відповідача на дату його виникнення вимогам ст. 489 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Приватне підприємство «Шериф-Берегово» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Апелянтом не надано доказів, які підтверджують використання відповідачем у своїй діяльності торгівельної марки, що належить позивачу. Апелянт у апеляційній скарзі зазначає про те, що ним було долучено копії договорів, які підтверджують участь відповідача в державних закупівлях щодо надання послуг охорони бюджетним організаціям. Однак, наведені у апеляційний скарзі позивачем договори про надання послуг охорони свідчать виключно про те, що відповідачем під час укладення договорів використовувалось, зареєстроване найменування юридичної особи (яке тотожне фірмовому найменуванню), як сторони у договорах, адже це відповідає чинному законодавству України.

Найменуванням юридичної особи є назва, яка індивідуалізує юридичну особу в сукупності його прав і обов`язків як самостійного суб`єкта права. Таке найменування є для юридичної особи тим самим, що для фізичної особи її ім`я.

Фірмовим (комерційним) найменуванням є назва, якою юридична особа або громадянин, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, позначають себе на ринку і яка використовується для їх ідентифікації в господарських (комерційних) відносинах. Чинне законодавство України не містить ні вимог щодо тотожності комерційного найменування найменуванню юридичної особи (стаття 90 ЦК України), ані вимог щодо певного змісту комерційного найменування (зокрема, щодо зазначення організаційно-правової форми підприємства).

Отож, і торгова марка, і комерційне найменування, є об`єктами прав інтелектуальної власності, якими позначають (маркують) товари/послуги. Неправомірним є використання імені, комерційного (фірмового) найменування, торговельної марки (знака для товарів і послуг), рекламних матеріалів, оформлення упаковки товарів і періодичних видань, інших позначень без дозволу (згоди) виключно того суб`єкта господарювання, який раніше почав використовувати їх або схожі на них позначення у господарській діяльності, що призвело чи може призвести до змішування з діяльністю цього суб`єкта господарювання (ст. 4 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції").

Комерційне найменування «Шериф-Берегово», Лефлер Пейтер К.О. почала використовувати ще з 2004 року, ще до реєстрації знаку для товарів і послуг позивачем за №220787. Вважає, що позивач необґрунтовано припускає, що відповідач здійснює діяльність по КВЕД 80.10 з використанням знаку для товарів і послуг, що згідно Свідоцтва № НОМЕР_1 належить позивачу.

Як зазначалося в суді першої інстанції, відповідачем у своїй діяльності використовується виключно торговельна марка, право на яку визначено Свідоцтвом на торговельну марку №323374 від 10.08.2022.

У відповідності до Висновку про відповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи № 66327/ЗМ/22 від 06.04.2022 встановлено наступне: «За результатами кваліфікаційної експертизи, проведеної згідно статті 10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» встановлено, що заявлене позначення відповідає умовам надання правової охорони (п. 1 ст. 5; ст. 6 Закону)».

Окрім того, згідно Рішення №66914/ЗМ/22 від 07.04.2022 відповідно до п.З ст. 10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» затверджено висновок кваліфікаційної експертизи №663327/ЗМ/22 від 06.04.2022 за заявкою на торговельну марку №гп202016222, проведеної згідно з ст. 10 Закону та зареєстровано торговельну марку для всіх зазначених у заявці товарів і послуг.

Так як торговельна марка Відповідача була зареєстрована в установленому законом порядку, відповідно вона не є тотожною або схожою настільки, що їх можна сплутати з фірмовими найменуваннями, що відомі в Україні і належать іншим особам, які одержали право на них до дати подання до установи заявки щодо таких же або споріднених з ними товарів і послуг.

Відповідачем у встановленому Законом порядку було зареєстровано право на знак для товарів і послуг, щодо якого видано Свідоцтво та який використовується ним у господарській діяльності. Відповідач не використовує знак для товарів і послуг за свідоцтвом № НОМЕР_1 від 26.12.2016 у своїй господарській діяльності. Відповідачем у своїй діяльності використовується виключно торговельна марка, право на яку визначено Свідоцтвом на торговельну марку №323374 від 10.08.2022.

Відповідач свою господарську діяльність здійснює виключно в місті Берегово, а отже необхідно враховувати територіальні межі поширення фірмового (комерційного) найменування та торговельної марки.

Отже, вважає, що відповідачем жодним чином не порушено права апелянта, адже по-перше, чинним законодавством України не передбачено зазначення іншого найменування сторони цивільно-правового договору, ніж повного найменування юридичної особи, по-друге, найменування відповідача є тотожним фірмовому найменуванню відповідача, що використовується таким ще з 2004 року, а також використовується останнім локально (територіально) в місті Берегово.

У дане судове засідання з`явились: відповідач ПП «Шериф-Берегово», в особі засновниці ОСОБА_2 , її представник адвокат Литвин С.Й. та представник позивача адвокат Павленко С.О.

Відповідач ПП «Шериф-Берегово», в особі засновниці ОСОБА_2 та її представник адвокат Литвин С.Й. просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Адвокат Павленко С.О., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Позивач ОСОБА_1 повідомлений про судове засідання належним чином, шляхом надіслання йому судової повістки поштовими засобами зв`язку, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення з відміткою про вручення від 24.03.2025.

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторони або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Серії А00 №120271 приватне підприємство «ШЕРИФ» було створено 20.03.2003 (а.с. 83).

Так, позивачу ОСОБА_1 26.12.2016 було видано свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 на торговий знак «ШЕРИФ», віднесених до 45 класу Міжнародної класифікації товарів і послуг, зокрема послуги з охорони майна та людей (а.с. 5-6).

Відповідачу - приватному підприємству «ШЕРИФ-БЕРЕГОВО» 10.08.2022 також було видано свідоцтво на торговельну марку № НОМЕР_2 «ШЕРИФ-БЕРЕГОВО», віднесену до 37, 45 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг, зокрема послуги з охорони майна та людей (а.с. 60-62).

При цьому, згідно відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань ПП «ШЕРИФ-БЕРЕГОВО» було зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань 08.02.2010 по КВЕД: діяльність приватних охоронних служб» (а.с. 33-35).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Як унормовано приписами статті 420 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення.

Згідно з частинами першою та другою статті 494 ЦК України набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом. Обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 495 ЦК України передбачено, що майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є, зокрема: право на використання торговельної марки; виключне право дозволяти використання торговельної марки; виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» недобросовісною конкуренцією є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. Недобросовісною конкуренцією є дії у конкуренції, зокрема визначені главами 2 4 цього Закону.

Неправомірним є використання імені, комерційного (фірмового) найменування, торговельної марки (знака для товарів і послуг), рекламних матеріалів, оформлення упаковки товарів і періодичних видань, інших позначень без дозволу (згоди) суб`єкта господарювання, який раніше почав використовувати їх або схожі на них позначення у господарській діяльності, що призвело чи може призвести до змішування з діяльністю цього суб`єкта господарювання (стаття 4 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»).

Згідно зі статтю 20 вказаного Закону вчинення дій, визначених цим Законом як недобросовісна конкуренція, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Законом.

Статтею 90 ЦК України передбачено, що юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву.

Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності.

Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування.

Юридична особа, що є підприємницьким товариством, може мати комерційне (фірмове) найменування.

Комерційне (фірмове) найменування юридичної особи може бути зареєстроване у порядку, встановленому законом.

Найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до єдиного державного реєстру.

Юридична особа не має права використовувати найменування іншої юридичної особи.

Відповідно до статті 489 ЦК України правова охорона надається комерційному найменуванню, якщо воно дає можливість вирізнити одну особу з-поміж інших та не вводить в оману споживачів щодо справжньої її діяльності.

Право інтелектуальної власності на комерційне найменування є чинним з моменту першого використання цього найменування та охороняється без обов`язкового подання заявки на нього чи його реєстрації і незалежно від того, є чи не є комерційне найменування частиною торговельної марки.

Відомості про комерційне найменування можуть вноситися до реєстрів, порядок ведення яких встановлюється законом.

Особи можуть мати однакові комерційні найменування, якщо це не вводить в оману споживачів щодо товарів, які вони виробляють та (або) реалізовують, та послуг, які ними надаються.

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом; свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом: зареєстрований знак стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг; зареєстрований знак стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати.

У відповідності до частини восьмої статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» власник свідоцтва має право дати будь-якій особі дозвіл (видати ліцензію) на використання знака на підставі ліцензійного договору.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на використання ним найменування «Шериф» ще з 2003 року, а також наявності ТМ «Шериф» у позивача з 10.01.2011.

А також вказує, що відповідачем не додано доказів використання комерційного найменування раніше дати подання заявки позивачем на реєстрацію ТМ «Шериф» у 2015 році.

Проте, з такими доводами апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на наступне.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Серії А00 №120271 приватне підприємство «ШЕРИФ» було створено 20.03.2003.

ОСОБА_1 26.12.2016 було видано свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 на торговий знак «ШЕРИФ», віднесених до 45 класу Міжнародної класифікації товарів і послуг, зокрема послуги з охорони майна та людей.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що ПП «Шериф-Берегово» зареєстровано 08.02.2010.

ПП «ШЕРИФ-БЕРЕГОВО» 10.08.2022 також було видано свідоцтво на торговельну марку № НОМЕР_2 «ШЕРИФ-БЕРЕГОВО», віднесену до 37, 45 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг, зокрема послуги з охорони майна та людей.

Так, статтею 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» передбачено, що свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди зареєстрований знак стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги.

Позивач вважає, що відповідач використовуючи у своїй назві слово «Шериф» може ввести в оману людей, які потенційно будуть звертатися до позивача за послугами.

Крім цього, обидві юридичні особи спеціалізуються на наданні охоронних послуг, як основний вид їх діяльності.

Однак, слід погодитись з судом першої інстанції, що позивачем не доведено факт використання відповідачем у своїй господарській діяльності його знаку для товарів та послуг «Шериф», який належить позивачу ОСОБА_1 .

З доданого до свідоцтва на торговельну марку № НОМЕР_2 «ШЕРИФ-БЕРЕГОВО» опису вбачається, що кольори, які охороняються та використовуються у логотипі ПП «Шериф-Берегово» є: чорний, жовтий, червоний, коричневий, білий. На логотипі зображено голову ведмедя і міститься надпис: «Шериф-Берегово. Приватна служба охорони».

Таким чином, не можна стверджувати, що відповідач у своїй господарській діяльності використовує знак для товарів та послуг, який належить позивачу, оскільки такий має унікальну кольорову гаму, емблему та має назву відмінну від назви юридичної особи позивача. Використання в назві слова «Шериф» не означає, що таке може призвести до ототожнення з позивачем чи є неправомірним використанням назви відповідачем.

Крім цього, слід погодитись з позицією викладеною у відзиві на апеляційну скаргу, що чинним законодавством України не передбачено зазначення іншого найменування сторони цивільно-правового договору, ніж повного найменування юридичної особи.

Особи можуть мати однакові комерційні найменування, якщо це не вводить в оману споживачів щодо товарів, які вони виробляють та (або) реалізовують, та послуг, які ними надаються.

В даному випадку, ПП «Шериф-Берегово» є регіональним підприємством, яке здійснює свою діяльність в межах Берегівського району Закарпатської області, а тому територіальні межі поширення фірмового (комерційного) найменування та торговельної марки застосовуються тільки в межах даного району.

Таким чином, доводи позивача, які стосуються того, що відповідачем не доведено використання назви «Шериф-Берегово» раніше за ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку це правового значення немає, оскільки таке найменування не є тотожним найменуванню «Шериф», а також асоціюється та використовується регіонально (локально) в межах Берегівського району Закарпатської області.

Тільки, якщо судом буде встановлено, що найменування є тотожним, то лише в такому випадку постає питання про визначення першості реєстрації назви.

Тобто, всі наявні в матеріалах справи докази підтверджують те, що відповідач використовує найменування «Шериф-Берегово» згідно чинного законодавства.

Отже, колегія суддів апеляційного суду, приходить до обґрунтованих висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене із повним та всебічним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, таке рішення відповідає чинним нормам матеріального та процесуального права, а тому на підставі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 12, 18, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павлова Емілія Сергіївна, залишити без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 червня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: