ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Ковалевської Л.М.,

за участі секретаря Омельчук С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Фастів Київської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фастівської міської ради про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області через систему «Електронний суд» звернулася адвокат Дьячук Н.В., яка діє в інтересах позивачки ОСОБА_1 до Фастівської міської ради про визнання права власності.

У своїй позовній заяві позивач посилається на наступні обставини: починаючи з 1997 року позивачка постійно проживає (зареєстрована) в квартирі АДРЕСА_1 . За весь час проживання в квартирі, позивачка та її мати ОСОБА_2 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) фактично наділені правами та обов`язками власників квартири, тобто сплачували комунальні платежі, проводили поточні ремонти. В 2024 році позивач з`ясувала, що квартира у власність її матері ОСОБА_2 не переходила. Будучи зареєстрованою в квартирі з 1997 року, позивачка ОСОБА_1 звернулась з заявою про приватизацію квартири до Фастівської міської ради, але отримала відповідь про те, що квартира АДРЕСА_1 не є власністю Фастівської міської територіальної громади і приватизація вказаного житла не знаходиться в її компетенції. Позивачка стверджує, що протягом 28 років, починаючи з 1997 року вона добросовісно володіє квартирою і продовжує відкрито, безперервно володіти нею, а тому звертається до суду з заявою про визнання права власності за набувальною давністю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2025 матеріали цивільної справи надійшли в провадження судді Ковалевській Л.М.

24 липня 2025 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Представник позивача адвокат Дьячук Н.В. в підготовче засідання не з`явилася, про день розгляду справи повідомлена належним чином, до канцелярії суду подала письмову заяву про розгляд справи в її відсутності та підтримання позовних вимог.

29.08.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача Фастівської міської ради надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечували.

Відповідно до ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 21 березня 1997 року позивачка ОСОБА_1 постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 , доказом слугує Витяг з Реєстру Фастівської територіальної громади № 2025/006514181 від 19 травня 2025 року про місце реєстрації ОСОБА_1 , (а.с.14), довідка № 159 від 17.07.2025 р. про фактичне проживання позивачки, видана комітетом самоорганізації населення мікрорайону Фастів-ІІ (а.с.10).

Позивачка вселилася у квартиру спільно зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Доказами вселення є картка прописки від 21.03.1993 року, свідоцтво про народження ОСОБА_3 НОМЕР_1 , свідоцтвом про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 , свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 . З 1997 року позивачка ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_3 фактично були наділені правами та обов`язками власників квартири, передбаченими ст.322 ЦК України, тобто сплачували комунальні платежі, проводили поточні ремонти.

Відповідно до дослідженої судом довідки КП ФМР «Фастівське БТІ» № 291 від 20.03.2024 р. (а.с.15) згідно архівних даних станом на 01.01.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстроване, технічна інвентаризація квартири не проводилась. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 436399823 від 22.07.2025 р. квартира АДРЕСА_1 на праві власності ні за ким не зареєстрована.

З метою реалізації свого права на приватизацію квартири 19 березня 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулась з заявою до відповідача - Фастівської міської ради, але отримала відповідь № 335.619.4/1209 від 11.06.2024 року (а.с.21) про те, що квартира АДРЕСА_1 не є власністю Фастівської міської територіальної громади і приватизація вказаного житла не знаходиться в її компетенції.

З 1997 року позивачка ОСОБА_1 фактично наділена правами та обов`язками власника квартири, передбаченими ст.322 ЦК України, але враховуючи те, що спірна квартира АДРЕСА_1 не перебуває у власності Фастівської територіальної громади реалізувати в досудовому порядку своє право на набуття у власність квартири не має можливості.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 344 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

За змістом наведених норм права, позивачі мають довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння.

Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018р., по справі № 683/2047/16-ц.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, таких як: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Подібних висновків дійшла Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 ЦК вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц.

Зазначене тлумачення норм права щодо інституту набувальної давності є усталеним у судовій практиці.

У постанові від 19.09.2018р., по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Окрім цього суд застосовує усталене у судові практиці тлумачення норм закону щодо неможливості застосування інституту набувальної давності до незавершеного будівництва.

Так, постанова Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №357/1902/16-ц містить таку правову позицію.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

За правилами частини першої статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.

Положеннями частини другої вказаної статті передбачено, що безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права; визнання правочину недійним; припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом ст. 4, 5, ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно статтею 95 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на майно є доведеними та обґрунтованими, а тому, підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 223, 258-259, 264-265 ЦПК України, ст. ст.15, 16, 321, 328, 335, 344, 373, 391 ЦК України, Постановою Пленуму Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 до Фастівської міської ради, ЄДРПОУ 34446857, адреса місцезнаходження: Київська область, м. Фастів, пл.. Соборна, 1, про визнання права власності на майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Леся Ковалевська