Провадження 2/205/81/25
04 серпня 2025 року Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Костромітіної О. О.,
за участю секретаря судового засідання Михайленко Ю. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Свиридовський Олександр Анатолійович, до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
Представник позивача, адвокат Свиридовський О. А., звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому просили суд визнати недійсною угоду від 22.02.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 20 000,00 доларів США, що станом на 24.05.2024 становить еквівалент 798 410,00 грн. та 375 00,00 грн. а також судові витрати.
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року позовну заяву направлено за підсудністю до Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра.
05 серпня 2024 року матеріали позовної заяви надійшли до Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра, зареєстровані канцелярією суду та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючою суддею Костромітіну О. О.
Ухвалою судді від 06 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою судді від 06 серпня 2024 року витребувано у Міністерства соціальної політики України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості щодо відповідача ОСОБА_2
20 березня 2025 року представник позивача адвокат Свиридовський О. А., подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій виклав резолютивну частину позовних вимог в наступній редакції: просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 20 000 доларів США, що станом на 24.05.2024 становить еквівалент 798 410,00 грн., грошові кошти у сумі 375 000 грн., а також судові витрати.
Ухвалою суду від 01 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.
13 травня 2025 року представник позивача подав до суду додаткові письмові пояснення, в яких конкретизував зміст спілкування позивача та відповідача у месенджерах щодо домовленості про купівлю земельних ділянок.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, однак представником позивача було надано суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, в якій останній також зазначив, що уточнені позовні вимоги сторона позивача підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, в тому числі і шляхом публікації оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України. Про поважність причин неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, будь-яких інших заяв чи клопотань від нього не надходило.
У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача та, за відсутності заперечень позивача, ухвалити заочне рішення у справі.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24 лютого 2023 року позивач ОСОБА_1 перерахував на розрахунковий рахунок відповідача ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 375 000 грн., згідно квитанції про оплату № 192519923 від 24.02.2023.
Зі змісту розписки, складеної ОСОБА_2 26 лютого 2023 року, встановлено, що останній 26.02.2023 отримав від ОСОБА_1 20 000 доларів США з метою купівлі-продажу земельної ділянки у спільну власність. ОСОБА_2 зобов`язався використовувати за призначенням (грошові кошти) та виконати всі взяті на себе зобов`язання. При отриманні документів права власності на земельні ділянки ОСОБА_1 , зобов`язання, викладені вище втрачають свою силу, земельна ділянка після оформлення документів у довгостроковій сумісній власності має бути не менше 200 га, з цільовим призначенням для сільського господарства.
В матеріалах справи також наявні роздруківки листування між позивачем та відповідачем у відповідних месенджерах щодо пропозиції придбання земельних ділянок, конкретних умов угоди, вимоги повернення коштів у зв`язку з невиконанням зобов`язання, тощо.
Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).
Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.
У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
Перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.
Тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 405/5723/18 (провадження № 61-7659св21) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».
Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України).
У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У даному випадку, встановлені судом факти, зміст договору від 26 лютого 2023 року і тлумачення його змісту (значень слів та понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів, порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину) дозволяють зробити висновок про те, що між сторонами вчинено непонайменований договір щодо питання придбання та використання земельної ділянки (залучення коштів ОСОБА_1 , придбання ОСОБА_2 земельної ділянки у спільну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та виплату ОСОБА_3 грошових коштів, виручених за продаж частини придбаної земельної ділянки);
Суд враховує, що якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.
Очевидно, що дії відповідача ОСОБА_2 , який отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 375 000 грн. та 20 000 доларів США для вирішення питання придбання земельної ділянки у спільну власність з позивачем, погодився придбати вказану земельну ділянку (взяв на себе відповідне зобов`язання, про що зазначив у розписці від 26.02.2023), проте свій обов`язок не виконав і відмовляється повернути отримані кошти після відмови від договору, зробленої кредитором ( ОСОБА_1 ), суперечать його попередній поведінці (отриманню коштів та встановленню обов`язку придбати земельну ділянку) і є недобросовісними.
Судом встановлено, що у документі від 26 лютого 2023 року чітко та конкретно визначено і вказано, що відповідач взяв у позивача кошти для вирішення питання придбання та реалізації земельної ділянки для отримання прибутку, однак у подальшому відповідач своїх зобов`язань не виконав.
За таких обставин, з урахуванням того, що позивач відмовився від договору, а відповідач земельну ділянку не придбав, суд вважає, що у відповідача існує обов`язок по поверненню отриманих грошових коштів у розмірі 375 000 грн. та 20 000 доларів США.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у зв`язку з чим вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 375 000 грн., а також 20 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.05.2024 становить 798 410 грн.
Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 12, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України,
Позов ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Свиридовський Олександр Анатолійович, до ОСОБА_2 про стягнення коштів, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 375 000,00 грн. та 20 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.05.2024 становить 798 410,00 грн., а всього стягнути 1 173 410 (один мільйон сто сімдесят три тисячі чотириста десять) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Суддя О. О. Костромітіна