Справа № 373/1162/25
Номер провадження 2/373/781/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 року м. Переяслав

Переяславський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Керекези Я.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу № 373/1162//25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Представник позивача звернувся до суду із позовом і просить стягнути із відповідача заборгованість за Кредитним договором № 0660-9978 від 29 березня 2021 року в розмірі 45000 грн 00 коп. (заборгованість за тілом кредиту 1500 грн 00 коп., заборгованість за відсотками 30000 грн 00 коп. та судовий збір в розмірі 2422 грн 40 коп.

Посилається на те, що 29 березня 2021 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 0660-9978 в електронному вигляді шляхом його підписання відповідачем електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов договору відповідачу були надані кредитні кошти в розмірі 15000 грн 00 коп. із сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 2% від суми непогашеного кредиту за кожен день користування. Відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконувалися, внаслідок чого станом на 24 квітня 2024 року утворилася заборгованість у вищезазначеному розмірі. 26 грудня 2024 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ТОВ «Новий колектор» був укладений Договір факторингу № УКФ-261224-2, внаслідок чого право вимоги за вищезазначеним кредитним договором перейшло до позивача. 26 грудня 2024 року на адресу відповідача було направлене повідомлення про відступлення права вимоги за договором. Станом на день звернення до суду із даним позовом відповідачем зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором виконане не було.

Ухвалою від 05 травня 2025 року було відкрито провадження по даній справі і справу ухвалено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами (а.с.49).

Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке віг може подати в строк для подання відзиву на позов.

15 травня 2025 року до суду від представника відповідача адвоката Бартка В.Ф. надійшов відзив на позов (а.с.52-69), відповідно до якого він просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що належними та допустимими доказами відступлення права вимоги є докази, що підтверджують належне виконання правонаступником своїх фінансових зобов`язань за факторингу, зокрема докази про перерахування грошових коштів за передачу права вимоги за договором. Таких доказів представником позивача подано не було. Зазначаючи про передачу права вимоги за договором факторингу позивачу, представник позивача стверджує, що на адресу відповідача було направлене відповідне повідомлення. Разом з тим, доданий до позовної заяви список відправленої кореспонденції не містить зазначення прізвища відповідача. Відсутні також докази отримання даного повідомлення ОСОБА_1 . Крім того, представник позивача, посилаючись на п.п.11.1, 11.2 Кредитного договору, зазначає про нарахування процентів за користування кредитом на підставі ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі 2 % за кожен день користування кредитом, що фактично становить річну ставку в розмірі 730 %. Разом з тим, дана стаття не регулює відносини, пов`язані з нарахуванням процентів за кредитним договором, а відносини, пов`язані з простроченням виконання зобов`язань. Крім того, доданий до позовної заяви розрахунок містить неточності, виконаний порушенням чинного законодавства викликає сумнів у його достовірності та потребує дослідження його оригіналу. Також на поданих копіях Кредитного договору № 0660-9978 від 29 березня 2023 року відсутні підписи уповноваженої особи кредитодавця та його печатки. Крім того, представник позивача, не надає жодної інформації про постачальників послуг проміжного характеру у сфері електронної комерції на підтвердження реєстрації доменних імен або ІР-адес, присвоєння інших мережевих ідентифікаторів відповідачу, фіксації часу відправлення/надходження електронного повідомлення, надання доступу до мережі інтернет тощо. Крім того, представником позивача не надано жодного належного доказу на підтвердження факту перерахування суми кредиту первісним кредитором відповідачу. Представник відповідача зазначає, що орієнтовна сума витрат (зокрема, на професійну правничу допомогу), яку поніс і очікує понести відповідач, складає 10000 грн 00 коп. Докази понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу будуть надані після ухвалення рішення у даній справі.

Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

Судом встановлено наступне.

До позовної заяви представником позивача додано копію Кредитного договору № 0660-9978 , укладеного 29 березня 2023 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 (а.с.20); копію Паспорта споживчого кредиту (а.с.26 (звор.стор.арк.)- 27), які були підписані відповідачем електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора (А184).

Також представником позивача, як доказ, подано моніторинг дій користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Укр Кредит Фінанс» при укладанні Кредитного договору № 0660-9978 від 29 березня 2021 року (а.с.28).

На підтвердження факту перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача представником позивача подано довідку про перерахування суми кредиту № 0660-9978 від 29 березня 2021 року (а.с.14).

На підтвердження факту укладення 26 грудня 2024 року між ТОВ «Новий колектор» та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» Договору факторингу № УКФ-261224-2 та переходу права вимоги за даним кредитним договором ТОВ «Новий колектор» представником позивача подано копію відповідного договору (а.с.15-19); копію реєстру боржників (а.с.31-32).

Відповідно до довідки ТОВ «Новий колектор» № 24088/25-ДПЗ від 24 квітня 2025 року (а.с.13), розрахунку заборгованості (а.с.33-42) розмір заборгованості за Кредитним договором № 0660-9978 від 29 березня 2023 року складає 45000 грн 00 коп., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 15000 грн 00 коп. заборгованість за відсотками 30000 грн 00 коп.

Також представником позивача до позову додано повідомлення про відступлення права вимоги за Договором факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року (а.с.11) та вимогу про сплату заборгованості за вищезазначеним кредитним договором № 481 від 26 грудня 2024 року (а.с.12) та докази їх направлення на адресу відповідача (а.с.9-10).

Крім того, до позовної заяви представником позивача додано копію Правил надання споживчих кредитів, затверджених наказом ТОВ «Укр Кредит Фінанс» № 31-П від 11 лютого 2023 року (а.с.21-26); копію паспорта відповідача (а.с.29); копію картки фізичної особи-платника податків (а.с.30); фотознімок (а.с.30 (звор.стор.арк.).

Будь-яких інших доказів чи клопотань про їх витребування представником позивача подано не було.

Відповідно до ст. ст. 11, 13, 14 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як це передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу ст.ст. 626, 628 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 16 вересня 2020 року, вбачається, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 року, передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно п.63 вищезазначеного Положення виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити:

1) назву документа (форми);

2) дату складання;

3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи;

4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта;

5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

Відповідно до п.46 вищезазначеного Положення відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками здійснюється на підставі платіжних інструкцій, наданих/складених відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України з питань безготівкових розрахунків та виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті.

Отже, належним доказом щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором є виписка з клієнтського рахунку.

З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 25 травня 2021 року по справі №554/4300/16-ц, вбачається, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Отже, первинними бухгалтерськими документами, які можуть підтвердити факт перерахування коштів на картковий (поточний) рахунок фізичної особи можуть бути платіжна інструкція та виписка з особового рахунку клієнта.

До позовної заяви представником позивача додано довідку про перерахування суми кредиту № 0660-9978 від 29 березня 2021 року (а.с.14).

В даній довідці зазначено, що 29 березня 2021 року на рахунок 5457*49 були перераховані кредитні кошти в розмірі 15000 грн 00 коп. згідно Кредитного договору № 0660-9978 від 29 березня 2021 року. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що власником рахунку 5457*49 є саме відповідач, цифри номера клієнта. даного рахунку не відкриті в повному обсязі, як належні відповідачу, в поданих представником доказах.

Даний документ складений первісним кредитодавцем, не є за своїм змістом первинним бухгалтерським документом, створеним безпосередньо під час банківської операції по перерахуванню коштів.

Додані до позовної заяви довідка ТОВ «Новий колектор» № 24088/25-ДПЗ від 24 квітня 2025 року (а.с.13), розрахунок заборгованості (а.с.33-42) є внутрішнім документами фінансової установи та не містять відомостей, що надали б суду можливість перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.

У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18.

Отже, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження виконання ТОВ «Укр Кредит Фінанс» умов Кредитного договору № 0660-9978 від 29 березня 2021 року щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок саме відповідача у справі ОСОБА_1 , як позичальника, шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.

Що стосується питання укладення та виконання сторонами по справі своїх зобов`язань за Договором факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року, слід зазначити наступне.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Згідно з пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року по справі № 906/1174/18 навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року по справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Як вже зазначалося, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

За змістом частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» № 1953-IX від 14 грудня 2021 року (далі Закон) факторинг вважається фінансовою послугою.

При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 вересня 2018 року по справі № 909/968/16).

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу. Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19.

Доказами оплати за договором факторингу, згідно з практикою Верховного Суду, є документи, що підтверджують перерахування коштів від фактора клієнту в рахунок відступленої грошової вимоги, наприклад, платіжні доручення, банківські виписки та інші банківські документи.

Відповідно до п.2.1 Договору факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року у відповідності до умов цього Договору Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої права вимоги до Боржників, а Новий кредитор набуває Право вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами та передає Первісному кредитору під відступлення Права вимоги грошові кошти за плату у порядку та строки, встановлені цим Договором.

Згідно п.5.2 Договору факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року під відступлене Право вимоги до Боржника за Кредитним договором Новий кредитор сплачує Первісному кредитору суму, зазначену в Реєстрі боржників. Оплата здійснюється за кожним Реєстром боржників окремо. Загальна сума, яка належить до оплати Новим кредитором Первісному кредитору за даним Договором визначається, як сума платежів за відступлені Права вимоги згідно усіх Реєстрів боржників за цим Договором

На підтвердження факту переходу прав вимоги за Кредитним договором № 0660-9978 від 29 березня 2021 року до ТОВ «Новий колектор» представником позивача подано копію Договору факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року (а.с.15-19); копію реєстру боржників (а.с.31-32); повідомлення про відступлення права вимоги за Договором факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року (а.с.11) та вимогу про сплату заборгованості за вищезазначеним кредитним договором № 481 від 26 грудня 2024 року (а.с.12) та докази їх направлення на адресу відповідача (а.с.9-10).

Будь-яких інших доказів чи клопотань про їх витребування представником позивача подано не було.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Докази мають бути належними, допустимими та достовірними.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦРК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17 зазначив, що «в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем суд має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.»

Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що представником позивача не доведено належними та допустимими доказами факту сплати позивачем визначеної Договором факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року плати за перехід права вимоги за вищезазначеним кредитним договором і, як наслідок, слід констатувати про відсутність у позивача права вимоги до відповідача та права на звернення до суду із даним позовом. Крім того, представником позивача належним чином не доведено і факту перерахування кредитних коштів за вищезазначеним кредитним договором на рахунок ОСОБА_1 відповідача по справі.

За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 80, 81, 141, 263-265, 268, 273, 274, 277, 279, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий колектор», адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Генерала Алмазова, буд.13, офіс 601; ;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя: Я. І. Керекеза