КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/8680/24

28 серпня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву позивача ОСОБА_1 про відмову від позовник вимог в цивільній справі за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Стариченко Миколи Петровича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шум Л.М. вцивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики ,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києваз позовом доОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обгрунтування заявлених вимог, що 08 лютого 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав відповідачу грошові кошти у розмірі 550 000,00 грн., які вона зобов`язалась повернути до 08 лютого 2022 року.

Вказує на те, що факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою.

Зазначає, що він звертався до відповідача з вимогами про повернення боргу, проте відповідач відмовилась їх виконувати.

З огляду на вище викладене просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 550 000,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 550 000 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача 06 червня 2024 року подав через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що жоден із позовів, заявлених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не визнає, особа позивача для ОСОБА_2 не встановлена та не відома, спілкування з ОСОБА_1 відповідачка ніколи не мала, більше того, жодних з договорів позики коштів відповідачка з позивачем ніколи не вчиняла, грошей від нього не отримувала, підписи та почерк в боргових розписках і договорах позики їй не належать

Вказує на те, що відповідно до договору позики, складеного від 08.02.2017 зазначено, що адреса проживання відповідача АДРЕСА_1 , разом з тим, під час моніторингу загальнодоступної інформації з мережі Інтернет, а саме Офіційного порталу міста Києва, представником відповідачки було встановлено, що під час засідання депутатів Київради від 09.02.2023 було перейменовано АДРЕСА_5, назви яких пов`язані з росією та радянським минулим. Зокрема, був перейменований АДРЕСА_6. Йому дали історичну назву - АДРЕСА_1, тобто АДРЕСА_1 називався АДРЕСА_6 з 1985 року по 09.02.2023 включно і лише після 09.02.2023 був перейменований на « АДРЕСА_1 ».

Звертає увагу на те, що відповідно до укладеного договору позики у 2017 році, ОСОБА_1 ззазначив, що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Ця ж адреса зазначається і у позовній заяві. Під час моніторингу загальнодоступних сайтів мережі Інтернет, було встановлено, що за вказаною адресою розташований новий житловий комплекс у місті Київ під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який був введений в експлуатацію лише наприкінці першого кварталу 2024 року, а дозвіл на будівництво компанією було отримано лише 31.08.2018, при цьому сама ж адреса « АДРЕСА_3 » у новобудови з`явилась лише у 2023 році.

Щодо заяви відповідача про визнання позовних вимог зазначає, що на конверті зазначено, що відправки поштового відправлення: АДРЕСА_4 , при цьому, на конверті стоїть штемпель «депо Запоріжжя», що означає те, що фактичне відправлення листа відбулось з міста Запоріжжя.

Зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позовну заяву не пересвідчився в наявності у позивача оригіналу боргової розписки та договору поруки.

27 серпня 2024 року та 26 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду заяви про відмову від позову. В обґрунтування вимог заяви зазначав, що позовну заяву він не подавав, особи, які це зробили йому невідомі та з цього приводу він звернувся до правоохоронних органів.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причину неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши заяву та матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність процесуальних підстав для задоволення заяви, з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право: визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у відповідній частині.

Серед процесуальних прав та обов`язків сторін, визначених ст.ст. 43, 49 ЦПК України, передбачено і право позивача відмовитись від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 3 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи, або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 255 ЦПК України однією з підстав закриття провадження у справі є відмова позивача від позову і відмова прийнята судом.

За положеннями ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для відхилення заяви позивача про відмови від позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та неприйняття такої відмови апеляційним судом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про прийняття відмови позивача від позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, визнання рішення суду першої інстанції нечинним та закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 206, 255, 256, 373, 374 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Заяву позивача ОСОБА_1 про відмову від позовних вимог - задовольнити.

Прийняти відмову позивача ОСОБА_1 від позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Визнати нечинним рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 01 вересня 2025 року

Головуючий: Судді: