Провадження № 2/161/4492/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 вересня 2025 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:
головуючого судді Гриня О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя,
1.1. Позиція позивача.
30 червня 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач, ОСОБА_2 ) про поділ спільної сумісної власності подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 09 вересня 1989 року по 21 липня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
За час шлюбу сторони, а саме 29 грудня 1992 року сторони придбали житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, позивач просить суд:
1.2. Позиція відповідача.
Відповідач письмового відзиву на позов не подав.
1.3. Щодо заочного розгляду справи.
Частиною першою статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, але не подав письмового відзиву, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи.
ІІ. Мотивувальна частина.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, позовні вимоги слід задовольнити повністю, з таких підстав.
2.1. Фактичні обставини, встановлені судом.
Судом встановлено, що у період з 09 вересня 1989 року по 21 липня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2015 року №161/9024/15-ц, шлюб між сторонами був розірваний (а.с.8).
За час шлюбу, а саме 29 грудня 1992 року, за договором купівлі-продажу відповідач придбав житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9).
З перевірених судом відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що 17 жовтня 2024 року відповідач зареєстрував право власності на цей будинок.
Отже, земельна ділянка, на відмінно від будинку, була набута відповідачем у власність в порядку безоплатної приватизації у 2025 році.
2.2. Позиція суду.
2.2.1. Щодо віднесення спірного житлового будинку до спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін.
Спірний будинок був придбаний відповідачем під час на території України Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України).
Статтею 22 КпШС України було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Оскільки спірний будинок був придбаний відповідачем за оплатним договором під час перебування у шлюбі з відповідачем, він є спільною сумісною власністю колишнього подружжя сторін.
2.2.2. Щодо віднесення спірної земельної ділянки до спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін.
Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Така сама правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі №504/3831/19.
Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд дійшов висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до ОСОБА_1 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
2.2.2. Щодо визначення часток кожного з подружжя у спільному автомобілі та доводів відповідача про необхідність відступу від засад рівності таких часток.
Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Отже, за загальним правилом, частка кожного з подружжя у спільному майні є рівною, але суд має право відступити від засад рівності таких часток, за наявності істотних для цього обставин.
Відповідач будь-яких істотних обставин, які б впливали на розмір часток подружжя під час поділ їх спільної сумісної власності, суду не навів.
Підсумовуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для відступу від засад рівності часток подружжя у спільному майні, а тому суд вважає, що ідеальні частки колишнього подружжя сторін у спірному будинку та земельній ділянці становлять по 1/2 кожного.
Оскільки позивач не ставить питання про поділу майна в натурі, позовні вимоги слід задовольнити повністю, шляхом визначення визнання права власності за позивачем на 1/2 частку майна.
2.3. Щодо розподілу судових витрат.
Оскільки суд задовольнив позов повністю, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 870,80 грн.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 265, 280ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 870,80 грн. (одна тисяча вісімсот сімдесят гривень вісімдесят копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне рішення суду складено та підписано 08 вересня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Олександр ГРИНЬ