КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/9836/24 Головуючий у суді І інстанції Майбоженко А.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення грошових коштів та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на її користь грошові кошти, а саме: 64 614,00 грн - сплачені на виконання договору про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одно плідна вагітність) пакет Комфорт № 37Р/01/2022 від 16 січня 2022 року, 18 716,74 грн - інфляційні втрати, 4 564,16 грн - 3 % річних; 20 000,00 грн моральної шкоди та понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1 211,20 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 09 вересня 2021 року між сторонами укладено попередній договір № 201ПП/09/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт», на виконання умов якого 11 вересня 2021 року вона на підставі виставленого рахунку-фактури № 63912 від 09 вересня 2021 року здійснила повну оплату авансового платежу, що підтверджується фіскальним чеком № 24382, виданим ТОВ «Пологовий будинок «Лелека».

16 січня 2022 року на виконання умов попереднього договору між сторонами був укладений договір № 37P/01/2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт», згідно з яким відповідач, як медичний заклад, зобов`язався надати позивачці, як пацієнту, кваліфіковану медичну допомогу, що полягає у веденні її пологів на основі діючих нормативних документів МОЗ України, обов`язкових протоколів і стандартів медичної допомоги, прийнятих в медичному закладі, в обсязі та на умовах, передбачених даним договором та додатками до нього, а пацієнт зобов`язався прийняти медичну допомогу за даним договором та забезпечити її оплату у строк та спосіб, визначені цим договором.

Згідно з пунктами 8.1, 8.4 договору № 37P/01/2022 вартість послуг, наданих за цим договором, становить 64 614,00 грн, що сплачені в якості авансового платежу за попереднім договором № 201ПП/09/2021 від 09 вересня 2021 року.

27 лютого 2022 року SMS-повідомленням відповідач повідомив її про скасування запланованого на 01 березня 2022 року її візиту до лікаря та про тимчасове припинення жіночих консультацій в пологовому будинку, а 09 березня 2022 року відповідач повністю припинив роботу пологового будинку та відповідно надання послуг за договорами з пацієнтами, про що було повідомлено на сторінці відповідача в соціальній мережі Instagram.

09 березня 2022 року позивачка надіслала на електронну пошту ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» повідомлення про розірвання договору про надання медичної допомоги та прохання про повернення сплачених нею коштів у відповідності до абзацу 5 пункту 10.1 договору.

На вказану вимогу відповідач відреагував лише 28 березня 2022 року, надіславши повідомлення про прийняття запиту на розірвання договору. В подальшому, ОСОБА_1 неодноразово отримувала повідомлення про те, що питання щодо повернення коштів знаходиться на фінальному етапі, однак кошти повернуті так і не були.

Крім того, пологи позивачки відбулися ще 16 березня 2022 року в іншому пологовому будинку, тому потреба у послугах відповідача відпала. У зв`язку з воєнними діями відповідач не надав їй обумовлених укладеними договорами послуг у повному обсязі та не повернув отриманих на підставі вказаних договорів коштів.

Намагаючись вирішити питання повернення коштів, 10 липня 2023 року ОСОБА_1 направила рекомендованим листом на адресу ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» претензію з вимогою про повернення сплачених нею грошових коштів.

Зазначена претензія була вручена відповідачу 14 липня 2023 року, однак ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» не надало відповіді на неї і на дату пред`явлення позову не повернуло позивачці сплачені кошти в якості авансового платежу.

У зв`язку з протиправними діями відповідача, які полягали у неповерненні коштів позивачці, їх тривалим характером, останній було спричинено значної моральної шкоди ментальному здоров`ю. Понесені моральні втрати призвели до позбавлення можливостей здійснення необхідних для розвитку дитини дій та витрат, які вона могла б реалізувати, не витрачаючи часу на захист своїх порушених прав у судовому порядку.

Відтак, ураховуючи постійну присутність психологічно - травмуючого фактору в житті позивачки, вона оцінила розмір завданої моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн, яку вважає мінімальною компенсацією за перенесені нею душевні страждання.

Враховуючи вищевикладене, позивачка вимушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права шляхом стягнення з відповідача грошових коштів та моральної шкоди.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі: 62 814,00 грн за договором № 37Р/01/2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт» від 16 січня 2022 року; 18 195,31 грн - інфляційних втрат; 4 437,01 грн - 3 % річних; 6 000,00 - витрат на професійну правничу допомогу; 956,84 грн - судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних й ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, а також просить задовольнити його клопотання від 30 вересня 2024 року про розстрочення виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на те, що вимоги позивачки про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України задоволенню не підлягали, оскільки такі нарахування є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, тоді як будівля пологового будинку зазнала значних пошкоджень через бойові дії, робота була призупинена і введення військового стану офіційно визнається форс-мажорною обставиною, а тому положення статті 617 ЦК України звільняють ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, про що вже зазначалося у низці постанов Київського апеляційного суду.

Окремо звертає увагу, що нарахування і сплата інфляційних втрат та трьох процентів річних не передбачено умовами укладеного договору.

Щодо відмови у задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення суду відповідач зазначає, що не заперечує щодо суми у розмірі 62 814,00 грн, яку необхідно повернути позивачці, проте суд першої інстанції не врахував положення частини першої статті 267 ЦПК України і надані докази, які свідчать про те, що в ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» недостатньо коштів, щоб розрахуватись за всіма борговими зобов`язаннями і одночасно з цим не стати банкрутом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка в особі представника - адвоката Масехи Б.О. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, а також відмовити в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення і стягнути з нього на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Позивачка заперечує проти доводів апеляційної скарги щодо дії непередбачуваних обставин, як підстави для звільнення відповідача від виконання зобов`язань по оплаті 3 % річних та втрат від інфляції, зумовлених саме у зв`язку з простроченням ним грошового зобов`язання по поверненню їй грошових коштів.

Зазначає, що відповідач протягом 2,5 років (з моменту відмови від договору про надання медичної допомоги і до моменту пред`явлення позову) не повідомляв її про дію обставин непереборної сили, не надавав жодного доказу їх дії, у тому числі й у відповідь на неодноразові звернення про повернення коштів.

Прострочення виконання грошового зобов`язання сталося виключно внаслідок винних дій відповідача, який свідомо проігнорував фактично три звернення позивачки про повернення коштів, сплачені нею як передоплату за медичні послуги, які в результаті так і не були надані їй.

Стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є заходами компенсаторного характеру, покликаними захистити майновий інтерес позивачки від знецінення її коштів, які протиправно перебувають у користуванні ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», яке прострочило зобов`язання з повернення коштів на більше ніж 3 роки.

Щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду позивачка вказує, що воно було правомірно відхилене судом першої інстанції.

Таке клопотання може бути подане на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Натомість, у даному випадку на момент подання вищевказаного клопотання відповідачем справа перебувала на стадії обміну сторонами заявами по суті спору, а рішення суду, яке б підлягало виконанню, було відсутнє.

Крім того, відповідач заявляв прохання розстрочити виконання на той момент ще неіснуючого рішення лише в частині позовних вимог, які визнавались ним.

Зауважує, що відповідач активно здійснює свою господарську діяльність, позиціонуючи при цьому себе як елітний медичний центр, який має значні матеріальні активи та відповідний рівень доходів, що додатково вказує на відсутність підстав для розстрочення виконання рішення суду.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Масеха Б.О. заперечував проти аргументів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Відповідач явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка представника ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 16 січня 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» було укладено договір № 37P/01/2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт».

Відповідно до умов вказаного договору медичний заклад взяв на себе зобов`язання надати позивачцікваліфіковану медичну допомогу, що полягає у веденні її пологів.

Крім того, між позивачкою та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» укладено договір добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби № 7619/999/318/210003557 від 16 січня 2022 року. Агентом страховика виступає ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», страховий платіж становить 1 800,00 грн.

Згідно з пунктами 8.1, 8.4 договору № 37P/01/2022 вартість послуг, наданих за цим договором, становить 64 614,00 грн, що були сплачені позивачкою в якості авансового платежу за попереднім договором № 201ПП/09/2021 від 09 вересня 2021 року.

Так, відповідно до рахунку-фактури № 63912 від 09 вересня 2021 року позивачкою було сплачено 64 614,00 грн, з яких 62 814,00 грн - на рахунок відповідача, а 1 800,00 грн як страховий платіж - на користь ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Відповідно до пункту 3.1 договору № 37P/01/2022 від 16 січня 2022 року медичний заклад зобов`язаний надати якісну і кваліфіковану медичну допомогу пацієнту в межах цього договору.

Пунктами 9.3, 9.4 договору передбачено, що сторони не несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання цього договору у разі виникнення особливих обставин з об`єктивних причин (форс-мажорні обставини), які сторони не могли передбачити і що перешкоджають сторонам виконати свої обов`язки. До таких обставин віднесено, зокрема війну та воєнні дії.

Відповідно до пункту 9.5 договору сторона, яка не може виконувати свої договірні відносини внаслідок обставин, зазначених у пункті 9.4 договору, повинна проінформувати про це іншу сторону, а також належним чином цей факт підтвердити.

Згідно із пунктом 11.2 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання із врахуванням вимог пункту 8.4 договору і діє до остаточного виконання зобов`язань.

За пунктом 10.1 договору він може бути достроково припинений з ініціативи пацієнта за умови письмового повідомлення медичного закладу із зазначенням причин. В такому випадку договір вважається розірваним через 5 робочих днів з моменту отримання повідомлення пацієнта. В такому випадку пацієнту на його вимогу повертається сплачена сума вартості договору за винятком вартості фактично наданої медичної допомоги.

Встановлено, що позивачкою було сплачено відповідачу 62 814,00 грн, а 1 800,00 грн сплачено на користь страховика - ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Відповідно до наданих доказів позивачка народила дитину в іншому медичному закладі 16 березня 2022 року.

При цьому позивачка зверталася до відповідача із заявами про повернення грошових коштів, оскільки медичні послуги їй надані не були і дитину вона народжувала в іншому пологовому будинку, однак кошти їй не були повернуті.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка звернулася до відповідача з вимогою про розірвання договору та повернення грошових коштів 09 березня 2022 року, а тому договір № 37P/01/2022 від 16 січня 2022 року слід вважати припиненим 17 березня 2022 року, тобто через 5 робочих днів, у зв`язку з односторонньою відмовою від нього відповідно до статей 611, 907 ЦК України.

Оскільки відповідач не виконав умови договору з надання медичних послуг і сплачені позивачкою кошти не повернув, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення суми 62 814,00 грн з відповідача на користь позивачки.

Враховуючи, що відповідач прострочив виконання грошових зобов`язань, у нього також виник обов`язок сплатити позивачці разом із сумою основного боргу 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, на підставі чого суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки за період з 24 березня 2022 року по 30 липня 2024 року інфляційні втрати у розмірі 18 195,31 грн та 3 % річних у розмірі 4 437,01 грн.

Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про розстрочку виконання судового рішення у даній справі, суд першої інстанції зазначив, що наразі рішення суду не набрало законної сили, відповідач просить розстрочити виконання тільки суму основного боргу, а позивачка щодо цього заперечує. Разом з цим, клопотання про розстрочку судового рішення, яке не набрало законної сили, є передчасним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині з огляду на наступне.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми, правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Зазначений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Встановивши факт прострочення відповідачем виконання його грошового зобов`язання у розмірі 62 814,00 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про необхідність стягнення з нього на користь позивачки 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягали задоволенню з огляду на введення військового стану, що офіційно визнається форс-мажорною обставиною, оскільки відповідачем не надано відповідних документів ТПП України (сертифікату) щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання внаслідок непереборної сили саме зобов`язання за укладеним сторонами договором у вигляді повернення грошових коштів пацієнту після його розірвання у встановленому законом і договором порядку.

Відповідач, вказуючи на те, що з березня 2022 року робота пологового будинку була вимушено припинена через російську агресію та введення воєнного стану на території України, не обґрунтовує, як саме вказані обставини вплинули на виконання обов`язку саме з повернення позивачці сплачених коштів за договором, оскільки замовлені та оплачені медичні послуги остання не отримала.

Посилання відповідача на пошкодження будівлі пологового будинку, що потребує значних фінансових витрат та зусиль для відновлення попереднього стану, через що ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» опинилось у скрутному матеріальному становищі, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні зазначених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції відхиляє як неспроможні посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, у якій зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, і що положення статті 617 ЦК України звільняють ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» як боржника від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постановах Київського апеляційного суду по іншим справам за позовами фізичних осіб до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», відхиляються апеляційним судом як такі, що не ґрунтуються на вимогах частини четвертої статті 263 ЦПК України, за якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не апеляційних судів).

Відтак, оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів, у нього виник обов`язок сплатити позивачці 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, які правомірно були стягнуті з нього на користь позивачки судом першої інстанції.

Також колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочку виконання ухваленого у цій справі судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Положеннями частини першої, третьої статті 435 ЦПК України визначено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З огляду на те, що право розстрочити виконання рішення суду належить лише суду першої інстанції, який ухвалив таке рішення, задоволення відповідного клопотання відповідача, заявленого в апеляційній скарзі, не входить до повноважень суду апеляційної інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив в оскаржуваній частині законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин апеляційну скаргу ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» необхідно залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідача, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Водночас, у відзиві на апеляційну скаргу та в ході апеляційного провадження у справі представник позивачки - адвоката Масеха Б.О. просив відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок відповідача 10 000,00 грн витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції (ознайомлення та аналіз апеляційної скарги, дослідження судової практики Київського апеляційного суду, проведення консультації з клієнтом та узгодження правової позиції, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу).

Від ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» надійшли письмові пояснення, в яких вказано, що визначені позивачкою витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи в межах її апеляційного перегляду та просив зменшити розмір цих судових витрат з огляду на положення частин третьої-п`ятої статті 137 ЦПК України.

За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

За правилом частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 та інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Ураховуючи доведений факт складання і подання адвокатом Масехою Б.О. відзиву на апеляційну скаргу відповідача та участь цього адвоката як представника позивачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а також з огляду на погоджену вартість наданих юридичних послуг у договорі про надання правової допомоги та додатковій угоді № 2 до нього і доводи клопотання ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» про зменшення витрат на правничу допомогу адвоката, 5 000,00 грнвинагороди адвоката Масехи Б.О. є належною і достатньою компенсацією ОСОБА_1 понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, виходячи з обставин даної справи, критеріїв реальності, розумності і співрозмірності таких витрат складності справи та обсягу виконаних робіт (наданих послуг), які були необхідними для захисту прав та інтересів позивачки, а також впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір такого стягнення судових витрат відповідає домовленостям, які були досягнуті між позивачкою та її представником у договорі про надання правової допомоги та в додатках до нього, є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому забезпечить відновлення права позивачки на компенсацію коштів, які вона буде змушена затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді апеляційної інстанції внаслідок подання апеляційної скарги відповідачем, тобто відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній