ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 759/9935/22

провадження № 61-11199св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року в складі судді Українця В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року в складі колегії суддів: Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , та просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позову зазначав, що 04 червня 2011 року він уклав з ОСОБА_2 шлюб, в якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 23 серпня 2014 року син зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а з початку 2017 року шлюбні відносини між батьками фактично припинились та вони почали проживали окремо.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано.

Спільна дитина фактично з 2017 року постійно проживає окремо разом з матір`ю, яка одноособово змінила її місце проживання без погодження з ним, тому вважається такою, що втратила право користування житлом, в якому зареєстрована.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що факт непроживання малолітнього ОСОБА_3 у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку та обставин, які склалися у родині, не може сам проживати в цій квартирі, а тому відсутні передбачені статтею 405 ЦК України передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування квартирою, в якій він зареєстрований його батьком ОСОБА_1 .

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги зазначав про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року в справі № 191/1169/16-а (2-а/191/7/17) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Суди не залучили орган опіки та піклування в якості третьої особи, чим порушив норми процесуального права.

Дитина набула право користування житлом за місцем проживання матері, тому право дитини на житло не порушене.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2024 року відкрито касаційне

провадження у справі та витребувано її матеріали з Солом'янського районного суду м. Києва.

19 грудня 2024 року справа № 759/9935/22 надійшла до Верховного Суду.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

04 червня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, у якому у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 23 серпня 2014 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 12 серпня 2022 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_3 фактично з 2017 року постійно проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава

створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло,

придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують

соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого

самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до

закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі

закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право

звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового

права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать

права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право

вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та

розпорядження своїм майном.

Разом із цим статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства», від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Згідно з частинами першою, другою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка вказує про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини).

Дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Не можна вважати неповажною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин непроживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Аналогічний висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі№ 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61- 31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Встановивши, що малолітній ОСОБА_3 в силу свого віку та обставин, які склалися у родині, не може сам проживати в спірній квартирі та після розірвання шлюбу між його батьками проживає разом з матір`ю у іншому житлі, суди дійшли правильного висновку про відсутність передбачених статтею 405 ЦК України підстав для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Висновки судів не суперечать правовим висновку, викладеному Верховним

Судом у зазначеній в касаційній скарзі постанові.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незалучення судами до участі у справі органу опіки та піклування в якості третьої особи, оскільки це не вплинуло на правильність вирішення спору. Внаслідок ухвалення оскаржуваних судових рішень про відмову в позові права малолітньої дитини не були порушені, а в силу положень частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до власного тлумачення заявником норм законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:М. Є. Червинська А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов