Провадження № 2/202/405/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., представника позивача Петровської І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування грошовими коштами, трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року Державна іпотечна установа звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування грошовими коштами, а також трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат.

У своєму позові Державна іпотечна установа зазначила, що 03 червня 2008 року між ВАТ «Комерційний банк «Актив Банк» і ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № 419.1.08/Д(С)-101.

Згідно з цим кредитним договором банк надав відповідачу кредит у сумі 750 000 грн. на строк не пізніше 02 червня 2028 року включно зі сплатою 13,8 % річних.

24.10.2008 року між Державної іпотечною установою та банком був укладений договір відступлення права вимоги № 2148/08, згідно з яким банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором, про що були внесені відповідні зміни до Державного реєстру іпотек та Державного реєстру правочинів.

Через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит станом на 10.05.2017 утворилася заборгованість на загальну суму 448 095,27 грн. (421 558,10 основна сума боргу; 24 631,71 грн. прострочені відсотки за користування кредитом; 1 905,46 грн. інфляційні втрати).

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 07 листопада 2017 року у справі № 234/13791/17 стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором про іпотечний кредит за період з 03 червня 2008 року до 10 травня 2017 року в загальній сумі 448 095,27 грн., сплачений судовий збір у сумі 6 721,43 грн. та витрати, пов`язані з оголошенням про виклик до суду в розмірі 420 грн.

Через подальше порушення умов договору за період з 11.05.2027 до 15.02.2019 утворилася заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 58 971,93 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26 вересня 2018 року у справі № 234/13010/18, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду, у задоволенні позову про стягнення нарахованих відсотків було відмовлено, посилаючись на те, що кредитор шляхом дострокового стягнення кредиту та процентів змінив умови основного зобов`язання, а тому положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Право кредитора нараховувати проценти за кредитним договором припинилося після пред?явлення вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В свою чергу, позичальник, який своєчасно не повернув суму позики, зобов?язаний сплатити суму боргу відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а саме з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Крім того, позивачем зазначено, що згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов?язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Станом на 15.02.2019 залишок несплаченої заборгованості згідно з рішенням суду складає 455 236,70 грн.

Отже, за період з 11.05.2017 до 15.02.209 відповідач має сплатити відсотки за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 116 736,94 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 22 693,98 грн., інфляційні втрати за весь період прострочення 77 988,25 грн.

Вказані суми Державна іпотечна установа просила стягнути з відповідача на свою користь, а також понесені судові витрати.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 30 липня 2019 року у справі було відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 05 вересня 2019 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 вересня 2019 року позов Державної іпотечної установи задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 217 419,17 грн., з яких 116 736,94 грн. - відсотки за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ, 22 693,98 грн. - три проценти річних від простроченої суми, 77 988, 25 грн. - інфляційні втрати за весь період прострочення, а також сплачений судовий збір у розмірі 3261,28 грн.

У листопаді 2020 року відповідач в особі свого представника адвоката Дегтярьова Є.В. звернувся до суду з заявою про перегляд цього заочного рішення.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 23 листопада 2020 року заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 вересня 2019 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Представником відповідача адвокатом Кураш Н.П. був поданий відзив на позовом, в якому вона позов не визнала, посилаючись на те, що заочне рішення від 07.11.2017 у справі № 234/13791/17 скасовано та справа повторно розглядається Краматорським міським судом Донецької області.

Крім того, звертала увагу, що право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитом, а також неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред?явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов?язання.

Разом із цим, згідно зі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов?язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов?язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов?язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до розпорядження КМУ від 02 грудня 2015 р. № 1275-р м. Макіївка Донецької області, де постійно зареєстрований та проживає відповідач, входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Вважали, що за своєю правовою природою наслідки прострочення основного грошового зобов?язання, передбачені ст. 625 ЦК України, відповідають визначенню пені та/або штрафу, а тому з 14 квітня 2014 року не повинні нараховуватися на суму заборгованості за кредитним договором та стягненню з відповідача не підлягають.

Отже, просила в задоволенні позову Державної іпотечної установи відмовити.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 12 лютого 2021 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 23413791/17 за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою від 04.01.2022 року провадження у справі поновлено.

При цьому 24.01.2022 Державною іпотечною установою була подана заява про зміну підстав позову, посилаючись на те, що через неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про іпотечний кредит станом на 10.05.2017 року утворилася заборгованість у загальні сумі 448095,27 грн. (421 558,10 грн. - основна сума боргу, 24 0631,71 грн. - прострочені відсотки за користування кредитом, 1905,46 грн. - інфляційні витрати).

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 28 серпня 2021 року у справі № 234/13791/17 була затверджена мирова угода між Державною іпотечною установою та ОСОБА_1 від 24 червня 2021 року, відповідно до якої відповідач визнав заборгованість за договором про іпотечний кредит, яка виникла на момент звернення до суду, та вимоги щодо компенсації понесених витрат по сплаті судового збору та витрат, пов`язаних з опублікуванням в газеті «Урядовий кур?єр» оголошення про виклик відповідача, в загальній сумі 455 236,70 грн. та зобов?язався здійснити її погашення протягом 60 календарних місяців з дня укладення мирової угоди.

Враховуючи, що відповідач з 11.05.2017 до 15.09.2019 не виконував свої зобов?язання щодо погашення заборгованості, просить стягнути з відповідача на свою користь відсотки за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ у сумі 116 736,94 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 22 693,98 грн. та інфляційні втрати в розмірі 77 988,25 грн.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 16 лютого 2022 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Справа Краматорським міським судом Донецької області розглянута не була.

Розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 25 липня 2023 року № 747/0/15-23 «Про зміну територіальної підсудності судових справ Краматорського міського суду Донецької області» змінено з 07 серпня 2023 року територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області шляхом її передачі до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Водночас згідно з цим рішенням Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська належить продовжити розгляд справ, які надійшли до 06 серпня 2023 року включно на розгляд цього суду у порядку, визначеному частиною сьомою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 15 березня 2022 року № 8/0/9-22.

Отже, судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

07 грудня 2023 року зазначена справа надійшла за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, ухвалою якого від 27 грудня 2023 року справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

В судовому засіданні представник позивача Петровська І.Ю. позов підтримала.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду були повідомлені, тому справу розглянуто в їх відсутність з урахуванням аргументів, наведених у раніше поданому відзиві на позов.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов Державної іпотечної установи підлягає частковому задоволенню з огляду на таке:

Судом установлено, що 03 червня 2008 року між ВАТ «Комерційний Банк «Актив Банк» і ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № 419.1.08/Д(С)-101, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у сумі 750 000 грн. на строк до 02 червня 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,8 % річних.

Згідно з п. 3.1 Кредитного договору виконання позичальником зобов?язань забезпечується іпотекою нерухомого майна - житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Іпотечний договір укладається кредитором (іпотекодержателем) і іпотекодавцем одночасно з укладенням цього договору.

Відповідно до п. 5.2.4 Договору кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за користування та інших платежів, що належать до сплати за цим Договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов?язань за цим договором або за іпотечним договором.

Пунктом 6.2 Договору сторони визначили, що за порушення взятих на себе зобов?язань з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, позичальник зобов?язується сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення.

24 жовтня 2008 року між ВАТ «Комерційний Банк «Актив Банк» і Державною іпотечною установою був укладений договір відступлення права вимоги № 2148/08, відповідно до якого ВАТ «Комерційний Банк «Актив Банк» передав, а Державна іпотечна установа прийняла всі права вимоги за договором про іпотечний кредит № 419.1.08/Д(С)-101 від 03.06.2008 р. та іпотечним договором від 03.06.2018 р., посвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Мироновою Н.П. у реєстрі за № 4425.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 07 листопада 2017 року у справі № 234/13791/17 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит № 419.1.08/Д(С)-101 від 03.06.2008 р. станом на 10.05.2017 року в сумі 448 095,27 грн., яка складається з суми боргу у розмірі 421 558,10 грн., прострочених відсотків за користування кредитом у розмірі 24 631,71 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1905,46 грн.

У подальшому зазначене судове рішення було скасовано та при новому розгляді справи ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 28 серпня 2021 року затверджено мирову угоду, укладену 24 червня 2021 року між Державною іпотечною установою та ОСОБА_1 , відповідно до якої відповідач визнав заборгованість в загальній сумі 455 236,70 грн., яку зобов`язався сплатити рівними платежами в сумі 7 589,20 грн. у період з 15.07.2021 до 15.07.2026.

В своєму позові Державна іпотечна установа просить стягнути з відповідача на свою користь нараховані на основну суму боргу в розмірі 421 558,10 грн. за період з 11.05.2017 до 15.02.2019 відсотки за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ в розмірі 116 736,94 грн., а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 22 693,98 грн. та інфляційні втрати в розмірі 77 988,25 грн.

При вирішенні між сторонами спору про стягнення вищевказаних сум із відповідача суд виходить з наступного:

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов?язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку.

Зобов?язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 2 статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено обов?язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі грошові зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов?язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно з частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних за період прострочення сплати основного боргу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зроблений висновок, що позичальник отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. У позичальника виникає зобов?язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов?язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред?явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред?явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов?язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов?язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін: на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, зміст абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред?явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо позичальник прострочив виконання зобов?язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов?язання.

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись.

На період після прострочення виконання зобов?язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов?язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред?явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов?язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов?язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

В тому числі Великою Палатою Верховного Суду було враховано рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі № 3-188/2020(455/20), згідно яким норми частини другої статті 625 ЦК України, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за статтею 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за статтею 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін).

Суд бере до уваги, що в даному випадку в укладеному 03 червня 2008 року кредитному договорі первісний кредитор, правонаступником якого є Державна іпотечна установа, та ОСОБА_1 визначили строк кредитування та розмір процентів за користування кредитом (13,8 % річних).

Через неналежне виконання відповідачем своїм зобов?язань за кредитним договором позивач у 2017 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості (справа № 234/13791/17), пред?явивши вимогу про дострокове повернення всієї суми позики 421 558,10 грн., а також прострочених відсотків за користування кредитом станом на 10.05.2017 року в розмірі 24 631,71 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1905,46 грн.

Тим самим кредитор змінив умови основного зобов?язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Отже, відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України підлягають сплаті боржником проценти за користування кредитом у погодженому розмірі до для первісного звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове повернення кредиту.

Відтак суд вважає необґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами, які нараховані за період з 11.05.2017 до 15.02.2019 в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 116 736,94 грн., а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.

У спірних правовідносинах боржник, як такий, що прострочив виконання грошового зобов?язання, що підтверджується, в тому числі, ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 28 серпня 2021 року у справі № 234/13791/17 про затвердження між сторонами мирової угоди, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України зобов?язаний сплатити кредитору суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми.

Суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача про те, що згідно зі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» наслідки прострочення основного грошового зобов?язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не підлягають застосуванню до відповідача, який зареєстрований та проживає у місце м. Макіївка Донецької області, що входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Суд звертає увагу, що згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Аналіз наведеної норми свідчить, що громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, на території яких проводилася антитерористична операція, за час проведення антитерористичної операції (14.04.2014 - 30.04.2018) не підлягають нарахуваню за кредитними договорами та договорами позики пені та штрафи.

Між тим, в своєму позові Державна іпотечна установа просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних, нарахування яких передбачено частиною 2 статті 625 ЦК України, і які мають компенсаційний, а не штрафний характер, так як виступають способом захисту майнового права та інтересів кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Крім того, суд звертає увагу, що 14 липня 2021 року Законом № 1646-IX «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» вказаний закон було доповнено статтею 9-2 щодо звільнення деяких категорій внутрішньо переміщених осіб від негативних наслідків невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики», якою визначено, що загальна сума процентів за кредитним договором та/або договором позики, боржником за яким є внутрішньо переміщена особа, яка у період після 20 лютого 2014 року залишила або покинула своє місце проживання на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя або у період після 14 квітня 2014 року залишила або покинула своє місце проживання на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, не може перевищувати суми процентів, нарахованої протягом строку, на який надавався кредит (позика), за мінімальною ставкою, визначеною договором.

Частиною другою статті 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що за невиконання чи неналежне виконання внутрішньо переміщеною особою, визначеною частиною першою цієї статті, зобов`язань за кредитним договором та/або договором позики не нараховується неустойка (штраф, пеня), не настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних від простроченої суми, не застосовуються інші санкції майнового характеру.

Відповідно до частини шостої статті 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» положення частин першої - п`ятої цієї статті поширюються виключно на кредитні договори та договори позики, укладені: до 20 лютого 2014 року з позичальниками, які після зазначеної дати залишили або покинули своє місце проживання на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; до 14 квітня 2014 року з позичальниками, які після зазначеної дати залишили або покинули своє місце проживання на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

Положення частин першої - п`ятої цієї статті не поширюються на заборгованість внутрішньо переміщених осіб, які: залишили або покинули своє місце проживання на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя та станом на 20 лютого 2014 року в яких наявне прострочення сплати платежів за кредитними договорами та/або договорами позики; залишили або покинули своє місце проживання на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та станом на 14 квітня 2014 року в яких наявне прострочення сплати платежів за кредитними договорами та/або договорами позики.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом?якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(І)/2019 за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

В пункті 1 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 14 липня 2021 року № 1646-IX зазначено, що цей закон набирає чинності через один місяць з дня його опублікування, крім пункту 2 цього розділу, який набирає чинності з дня, наступного за днем опублікування цього закону.

Тож, ураховуючи, що зміни до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у редакції Закону України від 14 липня 2021 року № 1646-IX набрали чинності 06 вересня 2021 року, то положення статті 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» щодо звільнення деяких категорій внутрішньо переміщених осіб від негативних наслідків невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки позивач звернувся з цим позовом у липні 2019 року, тобто до набрання чинності вищевказаним законом, заявивши вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 11.05.2017 до 15.02.2019.

Більш того, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять даних та доказів, що відповідач є внутрішньо переміщеною особою. Навпаки у заяві про перегляд заочного рішення та відзиві на позов сторона відповідача зазначала, що він зареєстрований та постійно проживає в місті Макіївка Донецької області.

Отже, позивач обґрунтовано звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 11.05.2017 до 15.02.2019, нарахованих на суму основного боргу за кредитом у розмірі 421 558,10 грн.

Водночас суд не може повністю погодитися з розрахунком вищевказаних сум, наданим позивачем.

Так, три проценти річних за період з 11.05.2017 до 15.02.2019 складають 22 383 грн. (421 558,10 х 3% : 365 днів х 646 днів).

У свою чергу, розмір інфляційних збитків за цей же період становить 84 311,62 грн. (421 558,10 х 101,30% х 101,60% х 100,20% х 99,90% х 102,00% х 101,20% х 100,90% х 101,00% х 101,50% х 100,90% х 101,10% х 100,80% х 100,00% х 100,00% х 99,30% х 100,00% х 101,90% х 101,70% х 101,40% х 100,80% х 100,80% х 101,00% 421 558,10).

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, позов Державної іпотечної установи необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача за період з 11 травня 2017 року до 15 лютого 2019 року три проценти річних у розмірі 22 383 грн. та інфляційні втрати в розмірі 77 988,25 грн.

Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 3261,28 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково (46,16 %), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1505,41 грн.

Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Державної іпотечної установи (м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 34, ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення процентів за користування грошовими коштами, трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи нараховані за період з 11 травня 2017 року по 15 лютого 2019 року три проценти річних у розмірі 22383 (двадцять дві тисячі триста вісімдесят три) грн. та інфляційні втрати в розмірі 77988 (сімдесят сім тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) грн. 25 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1505 (одна тисяча п`ятсот п`ять) грн. 41 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 29 серпня 2025 року.

Суддя Наталія Марченко