Справа № 487/4577/23
Провадження № 2/487/119/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

13 серпня 2025 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участі секретаря Радченко К.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Тимченко А.О. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицька Ганна Василівна про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 як подружжя будинок АДРЕСА_1 та здійснити поділ шляхом виділення 1/2 частки за померлим ОСОБА_5 та 1/2 частки за ОСОБА_3 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що 09.10.2010 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено шлюб, зареєстрований Заводським відділом РАЦС, а/з №556. ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.11.2019 після смерті матері ОСОБА_6 перейшло спадкове майно у вигляді 22/100 часток у праві спільної часткової власності домоволодіння АДРЕСА_2 . З 2010 по 2020 роки вони із чоловіком переоблаштували будинок, зробили капітальний ремонт та виділили частку домоволодіння у приватну власність із присвоєнням окремої адреси та виготовлення нового технічного паспорту. За час спільного життя подружжя будинок АДРЕСА_3 , який виділений у нову адресу будинок АДРЕСА_1 кардинально змінився за рахунок спільної праці подружжя, а саме було проведено переобладнання газопостачання, водовідведення, система електропостачання, зроблено перепланування кімнат, нова стеля, підлога, покрівля, замінені вікна, двері, оздоблено подвір`я плиткою та брущаткою, старий паркан замінено на новий. Всі поліпшення та перетворення у будинку буди зроблені за спільні кошти подружжя та спільною працею, а тому можна вважати будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того внаслідок переобладнання будинку істотно збільшилась його вартість. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер та після його смерті заведена спадкова справа за заявою його доньки ОСОБА_4 . Вказувала, що чинне законодавство не дає нотаріусу права здійснювати виділ частки, тому у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділ в натурі. Оскільки будинок належав подружжю на праві спільної сумісної власності у рівних частках, тому після смерті чоловіка відкрилась спадщина на 1/2 частину спірного житлового будинку, яка підлягає спадкуванню. На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити.

Представником відповідача адвокатом Тимченко А.О. подано відзив на позовну заяву, в якому остання посилалася на відсутність підстав для задоволення пред`явлених ОСОБА_3 позовних вимог. Зазначила, що дійсно ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 06.11.2019 року приватним нотаріусом перейшло спадкове майно у вигляді 22/100 частин домоволодіння. Проте поки була жива мати ОСОБА_5 позивач у даному будинку не проживала, так як у неї були напружені відносини із мамою чоловіка. До дня смерті бабусі у спірному будинку проживала відповідач ОСОБА_4 , яка дійсно бачила як батько робив поточний ремонт будинку, але він це робив виключно за свої кошти, так як був заможною людиною, у нього була велика зарплатня та пенсія. Вже після смерті бабусі у будинку почала проживати позивач, а відповідач переїхала жити до матері. Вказувала, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що з 2010 року позивач проживає у спірному будинку. З цього часу разом із чоловіком ОСОБА_5 вони почали робити ремонт у спірному будинку, але до смерті матері ОСОБА_7 капітального ремонту не робили. З 2020 року позивач зареєстрована у спірному будинку. ОСОБА_8 допомагав першій дружині та доньці, забезпечував її, спору щодо майна не мало би виникнути. Вважала позов обґрунтованим та просила його задовольнити.

Представник відповідача адвокат Тимченко А.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог. Пояснила, що дійсно у спірному будинку проживала матір разом із ОСОБА_9 та його донька, але до кінця 2019 року позивач там не проживала, бо мала погані відносини із маті ОСОБА_5 . Ремонт ОСОБА_8 робив для своєї матері. Оскільки у ОСОБА_10 зарплатня була більша ніж у ОСОБА_11 вона не вкладала у будинок якісь кошти, тому що мати ОСОБА_12 була проти їх шлюбу. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що на час збільшення вартості спірного майна, воно не належало жодному із подружжя, так як належало матері ОСОБА_13 .

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного.

09.10.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, а/з №556.

Як визнано сторонами, що не потребує окремого доказування, на спірний житловий будинок під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.11.2019 року ОСОБА_5 набув право власності на 22/100 часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1400 від 27 грудня 2019 року 22/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_5 надано нову адресу: АДРЕСА_5 .

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою АДРЕСА_5 з 23 листопада 2020 року.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулись його донька ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_3 .

14.11.2022 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса із заявою про відкладення вчинення нотаріальної дії у зв`язку із зверненням до суду із позовною завою про усунення від права на спадкування за законом.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилалась на те, що хоча спірний будинок був набутий ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом, що визначає його правовий режим як особистої приватної власності, однак з огляду на істотне збільшення його вартості в період їх перебування в шлюбі за рахунок спільних трудових та фінансових затрат, в розумінні ч.1 ст.62 СК України майно стало об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим є предметом поділу, а позивач має право на 1/2 частку цього житлового будинку.

Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження позовних вимог позивач надала суду довідки форми ОК-7 та ОК-5 з Пенсійного фонду України про розмір отриманої нею пенсії з 2011 по 2022 рік та з 1998 по 2022 роки, згідно яких у 2021 році розмір пенсії позивача ОСОБА_3 складає 119532,93 грн.

Відповідно до ч.1 ст.62 СК України, яка кореспондується з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 08.11.2017 року по справі №6-1447цс17, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ч.1 ст.62 СК України. Для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, так і його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Разом з тим відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже, саме на позивача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування правил, передбачених статтею 62 СК України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Разом із цим суд зауважує, що за змістом указаної постанови істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.

Тобто застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя.

Натомість, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення реконструкції, капітального ремонту спірного об`єкта майна, належного на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 , за рахунок спільних сумісних коштів як подружжя, їх сумісної трудової діяльності, у тому числі позивачем не доведено її участь у реконструкції та капітальному ремонті житлового будинку та істотному збільшенні його вартості, який зроблений нею внесок та чи є він значним в такому розумінні, що б визначав можливість визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні ч.1 ст.62 СК України. Сам факт перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_5 на момент капітального ремонту спірного об`єкта нерухомого майна, який перебував в одноособовій приватній власності ОСОБА_5 , не є достатньою підставою для визнання спільним майном подружжя.

Дослідженням матеріалів справи також встановлено, що ОСОБА_5 був пенсіонером і з 01.01.2019 по 31.12.2021 року отримував пенсію у загальному розмірі 470784,20 грн., що підтверджується довідкою Головного управління пенсійного фонду України в Миколаївській області від 03.04.2023.

Крім того судом встановлено, що ОСОБА_5 працював у філії «Дельта-лоцман» ДП АМПУ та за період з 01.01.2019 по 31.03.2023 отримував заробітну плату близько 100 000,00 грн на місяць, що підтверджується довідкою ДП АМПУ «Дельта-лоцман».

Наданий суду висновок експерта №125-155 від 11.10.2024 року, згідно якого вартість спірного житлового будинку внаслідок капітального ремонту порівняно з вартістю спірних об`єктів в стані, що існував до поліпшення, а саме виконання капітального ремонту збільшена на 979295 грн, суд не приймає до уваги як на підставу для задоволення позовних вимог, оскільки з даного висновку неможливо встановити, що капітальний ремонт спірного будинку проведено за рахунок саме спільних коштів подружжя.

Таким чином, судом встановлено, що було проведено капітальний ремонт будинку, який отримано ОСОБА_5 у спадок після смерті матері, після чого згідно висновку експерта вартість спірного об`єкту збільшена на 979295 грн. Хоча істотне збільшення вартості майна і є очевидним, однак позивачем не доведена її участь у спільних з відповідачем трудових та фінансових затратах в змінах спірного об`єкта, у зв`язку з чим підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.1 ст.62 СК України суд не вбачає.

Натомість, як вказувала представник відповідача, грошові кошти на проведення ремонтних робіт надавались саме ОСОБА_5 , який отримував заробітну плату та пенсію, яка значно перевищувала пенсію позивача. Таким чином, наявні у ОСОБА_5 власні доходи, визначали можливість сплати ним коштів за капітальний ремонт належного йому житлового будинку, а не за рахунок коштів з сімейного бюджету.

За даних обставин суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 як подружжя житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , у зв`язку з чим в задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. При цьому, відмова в задоволенні первісної вимоги визначає відсутність підстав для задоволення інших вимог щодо здійснення поділу шляхом виділення 1/2 частки за померлим ОСОБА_5 та 1/2 частки за ОСОБА_3 , які є похідними від первісної вимоги, адже право власності на спірне майно було оформлене за ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом, тому згідно ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_5 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в силу ст.141 ЦПК України та з огляду на ухвалення рішення на користь відповідача, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 268, 273, 274, 277, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицька Ганна Василівна про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: приватний нотаріус Іскрицька Ганна Василівна, місцезнаходження: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення буде виготовлений 22 серпня 2025 року.

Суддя: Гаврасієнко В.О.