КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Павленка Дмитра Олександровича в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року у складі судді Кравченка Ю.В.,

у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2 , у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №15.01.2024-100003116 від 16 січня 2024 року у розмірі 12 224 грн 04 коп. Вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 16 січня 2024 року ТОВ «Споживчий центр» і ОСОБА_2 уклали кредитний договір (оферти) № 15.01.2024-100003116 на суму 8 000 гривень, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 16 січня 2024 року, строком на 28 днів.

Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_2 порушив, у результаті чого утворилася заборгованість у сумі 12 224 грн, з яких: 8 000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 024 грн - заборгованість за процентами; 1 200 грн - заборгованість за комісією.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року у позові ТОВ «Споживчий центр» відмовлено.

В апеляційній скарзі Павленко Д.О. в інтересах ТОВ «Споживчий центр» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, щосудом першої інстанції було невірно досліджено докази, наявні у матеріалах справи, вважає рішення суду першої необґрунтованим.

Вказано, що між скаржником та відповідачем було укладено кредитний договір №15.01.2024-100003116 у електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової.

Посилається на те, щостороною відповідача документи, що складають Кредитний договір підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора «Е515», який надсилався у смс-повідомлені на номер, вказаний останнім, як фінансовий - .

Звертає увагу, що відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами.

Крім того, позивачем було до дано до позовної заяви квитанцію Liqpay від 16 січня 2024 року, з якої вбачається, що 8 000 грн було перераховано на банківську картку НОМЕР_1 , яку відповідач зазначив у Заявці кредитного договору. Також призначенням платежу є: Видача за договором №15.01.2024-100003116.

Вказує, що квитанція АТ КБ «Приватбанк» про перерахування коштів, який міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором.

Вважає, що скаржник виконав свої зобов`язання за кредитним договором №15.01.2024-100003116 повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору.

Окрім цього, розрахунок заборгованості за кредитним договором проведений з урахуванням строку кредитування, виходячи із розміру відсотків, визначених в кредитному договорі.

Звертає увагу, що своїм підписом на договорі відповідач також підтвердила, що ознайомлена з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Частиною першою статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Зі справи убачається, 16 січня 2024 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Споживчий центр» укладено кредитний договір № 15.01.2024-100003116 шляхом підписання пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки кредитного договору, підтвердження укладення кредитного договору, додатку до анкети позичальника, паспорту споживчого кредиту накладенням одноразових електронних ідентифікаторів (а.с. 14-21).

ОСОБА_2 отримав кредит на споживчі потреби у розмірі 8 000 грн строком на 28 днів зі сплатою фіксованої процентної ставки 1,35 % на день. Одноразова комісія за видачу кредиту становить 1 200 грн.

ТОВ «Споживчий центр» зобов`язання за кредитним договором виконало та перерахувало ОСОБА_2 8 000 грн на картковий рахунок, 5375-41XX-XXXX-1690, що підтверджується квитанцією № від 16 січня 2024 року (а.с. 23).

Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 15.01.2024-100003116 від 16 січня 2024 року заборгованість ОСОБА_3 за цим договором становить 12 224 грн 04 коп., з яких 8 000 грн - основний борг, 3 024 грн 04 проценти, 1 200 грн - комісія (а.с. 11).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, на підтвердження позовних вимог позивач не надав належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів (первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») надання ОСОБА_2 грошових коштів за кредитним договором, суд констатує відсутність порушених прав позивача.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частиною 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На підставі частини 1 та 2статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом частини 1, 2 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно частини 1-4 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Враховуючи наведене, між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем досягнуто домовленості у письмовій формі щодо розміру кредиту, процентної ставки та інше.

Вирішуючи спір районний суд вказав, що позивач не довів надання відповідачу кредитних коштів.

Водночас до позовної заяви на підтвердження перерахування грошових коштів відповідачу долучено квитанцію АТ КБ "ПриватБанк" від 16 січня 2024 року.

Зі змісту квитанції вбачається, що видача коштів за кредитним договором № 15.01.2024-100003116 від 16 січня 2024 року здійснювалася за допомогою системи LiqPay. Платіж - ; дата 16.01.2024 04:22; № платіжної карти 537541*90; сума - 8 000 грн.

У відповідності до частини першої статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено на іншу особу, якщо з умов договору або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто і в такому разі відповідач має прийняти виконання зобов`язання за кредитним договором, запропоноване за позивача третьою особою.

Тобто, позивач (через систему LiqPay) видав відповідачу кредитні кошти у розмірі 8 000 грн на картковий рахунок вказаний відповідачем в особистому кабінеті, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, чим виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі.

Пунктом 10 Постанови Правління Національного банку України "Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий фінансовий кредит)" від 03.11.2021 № 113передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача (далі - кредитна операція), з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення, повинні містити номер особистого електронного платіжного засобу споживача - сторони договору, з використанням реквізитів якого кредитодавепь здійснює кредитну операцію, у форматі XXXX (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).

Таким чином, відповідачем при оформленні заявки було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу відповідача), але відповідно до вищенаведених Постанов Правління Національного банку України позивач не може зазначати та зберігати у договорах, інших документах повний номер особистого електронного платіжного засобу відповідача.

Відповідно до пункту 4.1. Правил надання споживчих кредитів - для перевірки відповідності Заявника умовам, які містяться у цих правилах, та отримання оферти (пропозиції) укласти Договір (взяти на себе права та обов`язки, передбачені Кредитним Договором та Правилами) Заявник заповнює Заявку на Сайті Кредитодавця, вказуючи всі дані, визначені в Заявці як обов`язкові. Заявник зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які відмічені у Заявці, що необхідні для прийняття Кредитодавцем рішення про можливість надання Кредиту (направлення Оферти). У разі використання електронної автентифікації Заявника за допомогою його даних в банку, де він обслуговується (BANKID), заявник зобов`язаний перевірити актуальність, повноту та точність таких даних та несе відповідальність за їх дійсність/достовірність.

До суду було надано електронні докази в паперовій формі (роздруківка тексту заявки кредитного договору, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцент) кредитного договору), підписані одноразовим ідентифікатором, які містить номер особистого електронного платіжного засобу відповідача, а саме, 5375-41XX-XXXX-1690.

Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначав самостійно в системі, інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки зазначена інформація є банківською таємницею якою володіє виключно Банк-емітент картки.

Відповідачем на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений статтею 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з нормами статті 46 Закону України "Про платіжні послуги" порядок виконання платіжних операцій, у тому числі обмеження щодо виконання платіжних операцій з використанням конкретних платіжних інструментів, визначається цим Законом та нормативно-правовими актами НБУ; виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цьогоЗакону; надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою/з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників; надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією.

У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг утримувача має право:

зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного утримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг утримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення;

не уточнювати номер рахунку та/або код утримувача. У такому разі надавач платіжних послуг утримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення.

Зважаючи на наведені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного утримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась.

Таким чином, TOB "Споживчий центр" виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 15.01.2024-100003116 від 16 січня 2024 року в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору.

Щодо посилання суду на не надання позивачем первинного бухгалтерського документу, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відповідно до п. 62 Постанови "Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України" визначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Статтею 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.

Згідно пункту 2 статті 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.

Відповідно до ст. 62 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" визначено порядок розкриття банками банківської таємниці, зокрема, за рішенням суду.

Таким чином, первинні бухгалтерські документи, зокрема виписка, належать до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений Законом.

Окрім того, згідно пункту 5 ч. 1статті 10 Закону України "Про платіжні послуги" до надавачів платіжних послуг належать фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг.

Частиною 3 ст. 10 Закону України "Про платіжні послуги" встановлено, що фінансові установи мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом.

Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок, колегія суддів вважає належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.

Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору ОСОБА_2 не заявляв.

Щодо стягнення заборгованості за відсотками апеляційний суд зазначає, що за ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Встановлено, що за договором № 15.01.2024-100003116 від 16 січня 2024 року сторони узгодили строк, на який надаються кошти та проценти за користування ними, який становить 28 днів з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту 12 лютого 2024 року.

Кредитні кошти перераховані на рахунок відповідача 16 січня 2024 року і даний факт встановлено судом.

Також умовами договору визначена відсоткова ставка за користування коштами, а саме фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,35 % за 1 день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку.

Перевіривши наведену позивачем в розрахунку суму заборгованості за процентами згідно умов кредитного договору № 15.01.2024-100003116 від 16 січня 2024 року, колегія суддів встановила, що сума заборгованості по процентах становить 3 024 грн 04 коп, яка визначена позивачем.

Отже, розмір заборгованості по відсотках узгоджується із умовами кредитного договору № 15.01.2024-100003116 від 16 січня 2024 року, та не спростований відповідачем.

Колегія суддів зазначає також і те, що відповідачем у судовому порядку не оспорювались і умови укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема в частині визначення процентів.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність виконання ТОВ "Споживчий центр" зобов`язання з надання відповідачу кредиту в сумі 8 000 грн, оскільки вказана суму перерахована останньому на картковий рахунок, зазначений у договорі.

Доказів того, що банківська картка з відповідним номером ОСОБА_2 не належить, матеріали справи не містять.

Суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 404/6483/17 (провадження № 61-14432св19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21 зазначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами

На підставі ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)).

Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21).

Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України "Про електронну комерцію" розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань (пункт 4 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705.).

Колегія суддів звертає увагу, що позивач не є банківською установою, не відкривало позичальнику рахунку у банку, а лише перерахувало за допомогою сервісу LІQРАY кредитні кошти на вже наявну картку.

Крім того із матеріалів справи убачається, що сторонами зобов`язання погоджено розмір комісії (1 200 грн), яка нараховується та обліковується при видачі кредиту.

Матеріалами справи підтверджено та неведений платіж був разовим і позовних вимог про визнання недійсними умов основного договору кредиту, якими передбачена сплата такої комісії, позичальник не заявляв. Отже, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для кваліфікації комісії як прояву нечесної підприємницької практики.

Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах № 335/10295/20 від 17 вересня 2024 року, № 686/25779/13-ц від 25 червня 2025 року, яка за правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковою для застосування.

При цьому відповідач правильність здійснення ТОВ "Споживчий центр" розрахунку невиконаного зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів та комісії не спростував.

Процесуальний обов`язок, передбачений ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем не виконано та не надано доказів, які б підтверджували належність виконання відповідачем зобов`язання за кредитним договором або відсутність обов`язку його виконання.

Окрім цього, положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 191/5077/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010).

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, що у відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з матеріалів справи, позивач ТОВ «Споживчий центр» при зверненні до суду першої інстанції з позовом сплатило 2 422 грн 40 коп судового збору (а.с. 31), до суду апеляційної інстанції 2 906 грн 88 коп (а.с. 89), а всього 5 329 грн 28 коп.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача ТОВ «Споживчий центр» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 329 грн 28 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Павленка Дмитра Олександровича в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, будинок 133-А) заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 224 грн 04 коп та судовий збір пов`язаний з розглядом прави у розмірі 5 329 грн 28 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: