Справа № 943/2242/24 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б. М.
Провадження № 22-ц/811/2526/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Балицького О. П., представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Кулеби В. М., представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Лемик Р. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на ухвалу Буського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі продажу нерухомості недійсними,

ВСТАНОВИВ:

у провадженні Буського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі продажу нерухомості недійсними.

У травні 2025 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040) та на земельну ділянку, кадастровий номер :14:003:0035 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 206).

Заява обґрунтована тим, що позивачкою разом з позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2024 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, відмовлено у задоволенні такої заяви. Позивачка повторно звертається з даною заявою для вирішення питання про вжиття чи невжиття заходів забезпечення позову посилаючись на те, що невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного договору, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права. Оскільки жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову як накладення арешту на майно, лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить, спір виник фактично з приводу нерухомого майна. Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 28 січня 2025 року залучено у справі співвідповідачку ОСОБА_3 , яка придбала зазначене нерухоме майно, а відчуження спірного майна до закінчення розгляду справи призведе до неможливості захистити відповідні права позивачів.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: житловий будинок в АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :14:003:0035 в с. Кізлів, відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши в липні 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , в якій просить скасувати ухвалу Буського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні оскарженої ухвали не врахував висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23), відповідно до якого забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача може бути застосовано не лише у майновому спорі, та можливість вжиття таких заходів забезпечення позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 755/10947/17 суди під час вирішення спору у подібних правовідносинах, мають враховувати саме останню правову позицію, якою в даній справі і є згадана вище правова позиція. У справі, що переглядається предметом позову є вимоги немайнового характеру визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. До участі у справі як відповідачі залучені усі сторони оспорюваного договору. Станом на даний час, покупець за оспорюваним договором може вільно розпоряджатися предметом цього договору, на яке позивачка і просить накласти арешт з метою недопущення утруднення рішення суду у разі задоволення позову або до неможливості захисту відповідних прав позивачів, без необхідності звернення до суду з новими позовами, у разі відчуження предмета оспорюваного договору. Вказує і на те, що заявлені позовні вимоги фактично є майновими, виходячи з положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зазначає про те, що у даній справі відсутні підстави по зустрічному забезпеченню.

В липні 2025 року через систему «Електронний суд» від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_7 , в якому міститься прохання оскаржену ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, такий мотивований законністю та обґрунтованістю ухвали суду першої інстанції. Зазначає, що висновок в справі № 754/5683/22 зроблений Великою Палатою Верховного Суду з неподібними відносинами, відносно справи, яка переглядається. Відтак, є незастосовним. Також позивачами не доведено своє право на оспорення договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачами.

В серпні 2025 року через систему «Електронний суд» від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_8 , в якому міститься прохання оскаржену ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, такий мотивований законністю та обґрунтованістю ухвали суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників учасників справи, які з`явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що:

«співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що

«під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом». Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що можливе подальше відчуження відповідачкою спірної квартири об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що оспорюваний у цій справі правочин не буде підставою для наступної зміни власника квартири, а тому визнання його недійсним не відновлюватиме порушене право позивача та спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів (див. пункти 40 - 43, 46, 47, 48, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що:

«умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. […] Цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року в cправі № 908/2382/21 вказано, що: «за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам».

Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).

У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в cправі №461/4634/19 (провадження № 61-4022св22) вказано, що:

«Конструкція пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України свідчить про те, що позов можна забезпечити накладенням арешту на майно відповідача, яке знаходиться у нього чи перебуває в інших осіб, або яке підлягає передачі йому.

Наведені вище норми ЦПК України не передбачають забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно особи, яка у процесі є третьою особою. Крім того, сам процес забезпечення позову і стадія його вирішення здійснюється без участі сторін, негайно, що передбачено частиною першою статті 153 ЦПК України.

Отже, при вирішенні заяви про забезпечення позову не передбачається розгляд справи по суті, встановлення обставин набуття майна, тощо. Майно у цій справі належить на праві власності третій особі у справі, а позовних вимог до неї не заявлено і саме із цих фактичних підстав мав би виходити суд при вирішенні питання про забезпечення позову».

Суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення) (частина перша статті 154 ЦПК України).

У частині третій статті 154 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Тлумачення статті 154 ЦПК України свідчить, що в ній розмежовано випадки за яких застосування зустрічного забезпечення є: правом суду (частина перша статті 154 ЦПК України); обов`язком суду (частина третя статті 154 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року в справі №569/13105/18 (провадження № 61-46461св18) вказано, що:

«доводи про незаконність ухвали, оскільки у заяві про забезпечення позову не зазначені пропозиції із зустрічного забезпечення позову і суд не вирішив питання про зустрічне забезпечення, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має іншого зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Таким чином, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову. Також суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за наявності одночасно таких підстав: 1) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України; 2) якщо позивач не має майна, що знаходиться на території України».

У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2022 року в справі №757/36870//20 (провадження № 61-2976св21) вказано, що:

«колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги заявника щодо зустрічного забезпечення позову, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. На відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача. Крім того, фактично цей інститут права зберігає існуючий status quo між сторонами до ухвалення рішення суду по суті спору.

Суд самостійно оцінює необхідність зустрічного забезпечення. За загальним правилом, вирішення цього питання має диспозитивний характер. Тобто реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком. На цій особливості застосування інституту зустрічного забезпечення у цивільному процесі Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постановах від 19 грудня 2018 року в справі №331/5517/17 (провадження № 61-9474св18), від 10 квітня 2019 року в справі № 753/2380/18-ц (провадження № 61-38399св18), від 30 травня 2019 року в справі № 456/2438/17 (провадження № 61-473св19), від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/3222/17 (провадження № 61-1856св19).

Хоча вжиття заходів зустрічного забезпечення за загальним правилом має диспозитивний характер, відповідно до частини третьої статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, у таких випадках: якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Суд апеляційної інстанції правильно зауважив, що відповідно до частини третьої статті 154 ЦПК України передбачено тільки два випадки, за яких суд зобов`язаний застосувати заходи зустрічного забезпечення. У справі, яка є предметом касаційного перегляду, таких випадків не встановлено».

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі №916/3638/22 вказано, що:

«суду надано саме право, а не обов`язок визначити зустрічне забезпечення, так само як і питання зустрічного забезпечення може бути вирішено судом в ухвалі про зустрічне забезпечення позову, винесеній за результатами розгляду клопотання відповідача про зустрічне забезпечення, що відповідає принципу змагальності сторін, закріпленому статтею 13 цього Кодексу. Відтак, у цьому випадку само по собі незазначення в оскаржуваній ухвалі про вирішення питання зустрічного забезпечення не можна вважати допущеним судом першої інстанції істотним процесуальним порушенням, достатнім для скасування ухвали про забезпечення позову, оскільки з метою захисту своїх прав відповідач не позбавлений можливості звернутися з клопотанням про зустрічне забезпечення (схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року в справі № 916/2851/17, від 26 листопада 2018 року в справі № 904/2925/18, від 10 лютого 2022 року в справі № 910/9907/21)».

Апеляційний суд встановив, що предметом позову є визнання договору купівлі-продажу нерухомості (будинку та земельної ділянки) недійсним; відтак між сторонами у справі дійсно виник спір щодо нерухомого майна, який може призвести до неправомірних дій відповідачів щодо вчинення дій, які ускладнять або зроблять неможливим виконання рішення суду, зокрема, у спосіб відчуження такого нерухомого майна; звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивачка просила накласти арешт на спірне майно; обраний захід забезпечення позову повністю відповідає змісту заявлених вимог та співвідноситься з предметом позову, а отже існує конкретний зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, а тому вжитий обраний заявником захід забезпечення позову буде спроможній забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; інтереси та права відповідачів таким забезпеченням не будуть порушені або обмежені, оскільки заходи забезпечення мають виключно тимчасовий характер, не призведуть до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки спірні об`єкти нерухомості залишається в їх володінні та користуванні, і після вирішення спору по суті вони будуть скасовані і у випадку ухвалення рішення не на користь позивачів, відповідач і надалі зможе реалізувати свої права відносно майна, яке на цей момент є спірним.

Встановивши, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, адже згідно з наведеними вище висновками щодо застосування норм права, викладеними в постановах Верховного Суду, які відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню судами під час застосування відповідних норм права, забезпечення позову шляхом накладення арешту не обмежується виключно заявленими позовними вимогами майнового характеру, як помилково вважав місцевий суд. Отже, запропонований позивачкою вид забезпечення позову відповідає змісту порушеного, на її думку, права, за захистом якого вона звернулася до суду, та є співмірним із заявленими вимогами. Також неправильними, за встановлених обставин є мотиви суду першої інстанції щодо недоведеності позивачкою ймовірного утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі вжиття заходів забезпечення позову. Колегія суддів також, враховує, що під час апеляційного розгляду не встановлено достатніх та/або обов`язкових підстав для застосування зустрічного забезпечення. Апеляційний суд також вважає, що вжиттям заходів забезпечення позову у цій справі не порушуються права іншого з подружжя кожного відповідача, між якими укладено оспорюваний договорів (за згодою іншого з подружжя), адже титульними власниками спірного майна була/стала саме кожна із відповідачів, а питання належності такого майна на прав спільної сумісної власності таким особам не підлягає з`ясуванню під час вирішення питання про забезпечення позову у справі, титульні власники якого мають процесуальний статус відповідачів.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи відзиву на апеляційну скаргу, адже під час вжиття заходів забезпечення позову не вирішується питання обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Щодо аргументів відзиву про нерелевантність застосування в даній справі правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)) з підстав того, що такий зроблений у справі з неподібними відносинами, такі також є помилковими, адже в цій справі Верховним Судом викладено висновок щодо застосування норм процесуального права, а саме щодо можливості забезпечення позову шляхом арешту майна у справі з позовними вимогами немайнового характеру. Відтак, фактичні обставини справи не є вирішальними під час врахування судами цього висновку у питаннях забезпечення позову.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (абзац другий частини другої статті 376 ЦПК України).

Оскільки наведені в апеляційної скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права знайшли своє підтвердження, оскаржену ухвалу необхідно скасувати, прийняти нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, а не судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Ухвалу Буського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року скасувати, прийняти нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі продажу нерухомості недійсними шляхом накладення арешту на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040) та на земельну ділянку, кадастровий номер :14:003:0035 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 206).

Стягувач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Боржники: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ; ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Постанова підлягає негайному виконанню з дня її ухвалення.

Строк пред`явлення постанови до виконання протягом трьох років.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 29 серпня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич