КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року

справа № 758/9299/19

провадження № 22-ц/824/7467/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - Військова частини НОМЕР_1

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року, постановлене під головуванням судді Захарчук С.С., у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позивач зазначав, що 17.07.2015 відповідач о 22 годині 20 хвилин в м. Києві на-перехресті вул. Електриків та вул. Набережно-Рибальської, керуючи транспортним засобом «Тойота Авенсіс» н.з. НОМЕР_2 , перед початком руху, повертаючи ліворуч при зеленому сигналі основного світлофора не надав дорогу автомобілю «БМВ» н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода та автомобілі зазнали значних пошкоджень.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 27.10.2017 № 758/7507/16 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2015 № 76-ст відповідач був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Станом на 17.07.2015 легковий автомобіль «Тойота Авенсіс» н.з. НОМЕР_4 , був закріплений та переданий під звіт відповідачу, (Наказ командира військової частини НОМЕР_1 по технічній частині від 27.05.2015 № 16 «Про закріплення автомобільної техніки за водіями»).

Зазначений автомобіль належить військовій частині НОМЕР_1 на праві оперативного управління.

Згідно Звіту № 81/11/18 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ) від 28.11.2018, розмір заподіяного матеріального збитку військовій частині склав 214976 грн. 26 коп., також враховуючи вартість послуги «Оцінки вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ)» 4000 грн., кінцева сума нанесених збитків державі, в особі позивача, складає 218 976 грн. 26 коп.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.07.2016 № 132-ст відповідач вибув до нового місця служби.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 218 976 грн. 26 коп. на відшкодування матеріальної шкоди.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 матеріальну шкоду у розмірі місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 станом дату заподіяння шкоди - 17 липня 2015 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 3 225 (три тисячі двісті двадцять п`ять) грн. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що вина відповідача у скоєному ДТП була встановлена, а тому притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності повністю узгоджується із законодавством України щодо матеріальної відповідальності військовослужбовців. Суд першої інстанції необґрунтовано зазначає, про те, що апелянтом не надано доказів, що відповідач був ознайомлений з наказом командира « Про закріплення автомобільної техніки за водіями», адже форма такого ознайомлення чинним законодавстом не встановлена, як і його обов`язковість. Крім того, судом першої інстанції було проігноровано, що водій, який прийняв машину, розписується у формулярі (паспорті) і з цього часу несе повну відповідальність за збереження машини відповідно до Керівництва з експлуатації автомобільної техніки в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що наявність підпису відповідача в паспорті (формулярі) (а.с. 15) свідчить про ознайомлення ОСОБА_1 з наказом від 27.05.2015 № 16 суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до вказаного формуляра в ньому міститься запис про підстави передачі ОСОБА_1 автомобіля, однак відсутні будь-які дані, які б свідчили про ознайомлення ОСОБА_1 зі змістом наказу від 27.05.2015 № 16.

Покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності не відповідає вимогам зазначеного Положення, оскільки матеріали справи не містять даних про вчинення умисних протиправних дій, дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину або посилання на наявність інших обставин, за яких настає повна матеріальна відповідальність.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2015 № 76-ст ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (а.с. 7).

17.07.2015 о 22 годині 20 хвилин в м. Києві на-перехресті вул. Електриків та вул. Набережно-Рибальської сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Тойота Авенсіс» н.з. НОМЕР_2 , перед початком руху, повертаючи ліворуч при зеленому сигналі основного світлофора не надав дорогу автомобілю «БМВ» н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів та автомобілі отримали механічні пошкодження.

Відповідно до постанови судді Подільського районного суду м. Києва від 27.10.2017 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито, у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с. 11-13).

Транспортний засіб «Тойота Авенсіс» н.з. НОМЕР_2 належить військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 14), який було передано ОСОБА_1 (а.с. 15).

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.07.2016 № 132-ст ОСОБА_1 вибув до нового місця служби (а.с. 8).

Відповідно до звіту № 81/11/18 від 28.11.2018 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу вартість матеріального збитку складає 214 976 грн. 29 коп. (а.с. 17-43).

У ч. 1 ст. 130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.

За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором.

Поняття «працівник» розкрито в ст.1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.99 року №1045-XIV ( надалі - Закон №1045-XIV). Працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.

У ст. 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Отже, не може відповідати перед підприємством, установою чи організацією працівник, який не перебуває з ним у трудових правовідносинах.

- у ст.130 КЗпП передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації.

Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено термін «роботодавець», який узагальнює поняття «власник або уповноважений ним орган» та «фізична особа».

Так, у ст.1 вказаного закону зазначено, що роботодавцем є власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності або уповноважений ним орган (керівник) чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю.

Таким чином, позивачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками, можуть бути юридичні особи або фізичні особи, які використовують найману працю, яким завдано майнової шкоди, а відповідачами - завжди фізичні особи, які перебувають у трудових правовідносинах і заподіяли шкоду під час виконання трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2015 № 76-ст ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (а.с. 7).

Спеціальним нормативним актом, що регулює відносини матеріальної відповідальності військовослужбовців є Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, яке затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (чинною на момент виникнення даних правовідносин) (далі - Положення).

Відповідно до п. 2 зазначеного Положення, відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Відповідно до п. 13 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Згідно пункту 31 Положення у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Вина відповідача в ДТП, що сталася 17.07.2015, встановлена постановою Подільського районного суду м. Києва від 27.10.2017 по справі № 758/7507/16.

В матеріалах справи міститься копія паспорту (формуляру) машини серії НОМЕР_5 . В зазначеному паспорті (формулярі) в розділі V міститься особистий підпис відповідача, ОСОБА_1 , із зазначенням згадуваного наказу командира частини НОМЕР_1 про закріплення автомобіля за водієм (а.с. 14 - 15, т. 1).

З огляду на вищевикладене, матеріалами справи підтверджується факт передачі під звіт для використання ОСОБА_1 службового автомобіля та притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності узгоджується з вищезазначеними нормами законодавства України щодо матеріальної відповідальності військовослужбовців. Таким чином, позивачем належним чином доведено обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог, шляхом долучення до матеріалів справи належних та допустимих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну військовій частині НОМЕР_1 у розмірі 218 976 грн 26 коп та судовий збір у розмірі 8 062 грн 50 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді