ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 554/10213/23

провадження № 61-4767св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , яка діє в своїх та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, про встановлення порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, про припинення права на частку у спільній частковій власності

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,у якому просив встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділити у його користування житлову кімнату площею 12,5 кв. м та лоджію площею 5,5 кв. м; виділити у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 17,0 кв. м; виділити доньці ОСОБА_3 у користування житлову кімнату площею 9,1 кв. м та лоджію площею 3,6 кв. м; залишити у загальному користуванні кухню площею 9,5 кв. м, вбиральню площею 1,0 кв. м, ванну кімнату площею 2,6 кв. м та коридор площею 10,1 кв. м.

Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , іншими співвласниками є відповідач ОСОБА_4 і їх спільна дитина ОСОБА_5 .

Між ним і відповідачами існують непорозуміння та сварки щодо користування квартирою, оскільки відповідач чинить йому в цьому перешкоди.

У січні 2024 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила припинити право ОСОБА_1 на 1/3 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що вона не чинить ОСОБА_1 перешкоди і неодноразово пропонувала вирішити питання щодо спірної квартири, пропонувавши сплатити вартість належної йому 1/3 частини. Погоджуючись на отримання грошової компенсації ОСОБА_1 висунув вимогу про отримання 800 000 грн, що є значно завищеною та такою, що не відповідає реальним ринковим цінам.

Сторони не можуть дійти згоди щодо остаточної суми грошової компенсації, між ними виникають сварки і непорозуміння.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Октябрський районний суд м. Полтави рішенням від 11 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Встановив порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування ОСОБА_1 виділив житлову кімнату площею 12,5 кв. м та лоджію площею 5,5 кв. м; у користування ОСОБА_2 виділив житлову кімнату площею 17,0 кв. м; у користування ОСОБА_3 виділив житлову кімнату площею 9,1 кв. м та лоджію площею 3,6 кв. м; в загальному користуванні залишив: кухню - 9,5 кв. м, вбиральню - 1,0 кв. м, ванну кімнату - 2,6 кв. м, коридор -10,1 кв. м. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване обґрунтованістю первісних позовних вимог. Запропонований позивачем порядок користування квартирою не порушить право власності інших співвласників.

Підстав для припинення права на частку в спільній частковій власності ОСОБА_1 немає. ОСОБА_2 не внесла на депозитний рахунок суму грошової компенсації, та у ОСОБА_1 іншого житла немає.

Короткий зміст постанови суду апеляційного суду

Полтавський апеляційний суд постановою від 12 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2024 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 змінив. Встановив порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування ОСОБА_1 виділив житлову кімнату площею 9,1 кв. м та лоджію площею 3,6 кв. м; у користування ОСОБА_3 виділив житлову кімнату площею 12,5 кв. м та лоджію площею 5,5 кв. м. В іншій частині рішення суду залишив без змін. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що кімната, площею 12,5 кв. м, за своїм статусом є дитячою кімнатою, була виділена доньці з дня її народження та вмебльована відповідно до потреб та інтересів дитини. Переселення дитини в іншу кімнату, в якій відсутній ремонт і всі необхідні меблі, не буде відповідати інтересам дитини.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2025 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/18, від 29 січня 2025 року у справі № 727/1439/22, від 22 серпня 2024 року у справі № 501/508/19, від 09 жовтня 2024 року у справі № 760/20784/21.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Позивачу за первісним позовом виділено у користуванні меншу площу, ніж малолітній дитині (на 11,12 %) і ОСОБА_2 (на 9,02 %), що грубо порушує права ОСОБА_1 . Спірна квартира придбана у власність завдяки тому, що ОСОБА_1 брав участь у антитерористичній операції. Постанова апеляційного суду є несправедливою.

В травні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_7 ,мотивований законністю і обґрунтованістю постанови апеляційного суду.

Обставини придбання квартири не є підставою для скасування судового рішення. З моменту отримання квартири і до тепер за спільною домовленістю сторін у кімнаті, площею 12,5 кв. м, проживає донька ОСОБА_8 . ОСОБА_1 вимагає сплатити вартість належної йому 1/3 частини квартири, у розмірі, яка перевищує дійсну ринкову вартість. ОСОБА_1 тривалий час не проживає у спірній квартирі, позивач за зустріним позовом за власний рахунок зробила ремонт у кімнаті, площею 12,5 кв. м, придбала меблі і облаштувала її для комфортного проживання дитини.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного суду від 30 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

22 травня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який 18 червня 2020 року розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави.

Квартира АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю, і належить в рівних частках по 1/3 ОСОБА_1 , ОСОБА_6 і малолітній ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 січня 2017 року.

Згідно з технічним паспортом від 16 грудня 2003 року, квартира загальною площею 70,9 кв. м., складається з трьох кімнат житловою площею 38,6 кв. м, у тому числі: 1-а кімната (2) 12, 5 кв. м, 2-а кімната (5) 9,1 кв. м, 3-я кімната (6) 17 кв. м, кухня (7) площею 9,5 кв. м, вбиральні сполученої (3) 1,0 кв. м, ванної кімнати (4) площею 2,6 кв. м, коридору (1) 10,1 кв. м, квартира обладнана лоджією І- 3,6 кв. м, ІІ 5,5. кв. м.

В зазначеній квартирі залишились проживати відповідач ОСОБА_6 і донька ОСОБА_5 .

З народження доньки для неї була виділена кімната площею 12,5 кв. м., яку вона займає до цього часу. Вказана кімната вмебльована відповідно до потреб і інтересів дитини.

ОСОБА_6 понесла витрати на проведення в дитячій кімнаті ремонту (видаткові накладні та акти виконаних робіт за 2023-2024 роки).

ОСОБА_1 з 2019 року спірною квартирою не користується і в ній не проживає, оскільки утворив нову сім`ю, в якій народилась дитина.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржена тільки в частині первісних позовних вимог, а тому переглядається лише в цій частині.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до приписів статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Аналіз положень статті 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15, постанові Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі № 727/1439/22.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За обставинами цієї справи спірна квартира складається з трьох жилих кімнат (1-а кімната площею 12, 5 кв. м, 2-а кімната - 9,1 кв. м, 3-я кімната -17 кв. м) і належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частині ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Враховуючи виникнення конфліктної ситуації між співвласниками квартири, неможливість сторін у позасудовому порядку домовитись про порядок користування спільним майном, суди обґрунтовано дійшли висновку про необхідність встановлення такого порядку судом.

Встановивши, що кімната, площею 12,5 кв. м, за своїм статусом є дитячою кімнатою, в якій проживає малолітня ОСОБА_8 , врахувавши, що переселення дитини в іншу кімнату, яка є меншою за площею, в якій відсутній необхідний ремонт і меблі, не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про зміну рішення суду першої інстанції та надання у користування ОСОБА_3 житлової кімнати площею 12,5 кв. м та лоджії 5,5 кв. м, а у користування ОСОБА_1 кімнату площею 9,1 кв. м, та лоджію 3,6 кв. м.

Доводи касаційної скарги про порушення прав ОСОБА_1 , оскільки апеляційний суд зменшив його долю у користуванні власністю, інші співвласники мають більшу площу у користуванні квартирою не заслуговують на увагу, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє і не зміною розміру частки позивача за первісним позовом у праві власності на це майно. Встановлення порядку користування квартирою з адекватним відхиленням від ідеальних часток співвласників, із урахуванням планування квартири та найкращих інтересів дитини не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 .

Суд також не бере до уваги твердження скаржника щодо обставин набуття спірної квартири у власність, оскільки ці обставини не мають значення для вирішення спору щодо встановлення порядку користування нерухомим майном між співвласниками.

Інші аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки встановлених судами фактичних обставин справи, що перебуває поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Висновки апеляційного суду у цій справі за встановлених судами фактичних обставин не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, що зазначені у касаційній скарзі.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування постанови апеляційного суду, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов