Справа № 464/1043/23 Головуючий у 1 інстанції: Сабара Л. В.
Провадження № 22-ц/811/3654/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю представника позивачів адвоката Райхеля Р. П., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Брони М. В., відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Дехтяренка О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , якіпідписані представником Райхелем Романом Петровичем, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2024 року (повний текст рішення складено 08 листопада 2024 року), у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_6 , акціонерне товариство «Таскомбанк» про визнання права на проживання у квартирі, зобов`язання не чинити перешкоди в проживанні та користуванні квартирою,

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2023 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради (далі Сихівська РА ЛМР), ОСОБА_6 , акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі АТ «Таскомбанк»), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просили визнати за позивачами право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди позивачам в проживанні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_7 , матері ОСОБА_6 , з яким ОСОБА_4 з листопада 2000 року почала спільно проживати. У грудні 2000 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уклали шлюб, в якому у подружжя народилось двоє дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання яких 08 серпня 2002 року та 01 лютого 2005 року, відповідно, було зареєстровано у спірній квартирі. Крім того, 25 березня 2008 року, за згодою власниці майна, місце проживання ОСОБА_4 також було зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 . З початку червня 2017 року ОСОБА_6 виїхав зі спірною квартири, а рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано. В подальшому, 13 листопада 2018 року ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_1 , а 24 січня 2018 року зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері. Зазначають, що ОСОБА_6 неодноразово намагався виселити ОСОБА_4 з житла, створюючи нестерпні умови для проживання та конфліктні ситуації. Постановою Львівського апеляційного суду від 31 травня 2021 року у справі №464/7257/18 рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_6 у проживанні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 , вселено ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1 , в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 відмовлено, позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без розгляду. Крім того, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 вересня 2021 року у справі № 464/835/20 позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання відповідача такою, що втратила право сервітутного користування жилим приміщенням, примусове виселення, скасування реєстрації місця проживання задоволено частково, припинено ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1 , виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, в решті позовних вимог відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 12 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 вересня 2021 року в частині задоволених позовних вимог про припинення права користування квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення скасовано та в цій частині прийнято нове рішення про відмову в позові, в решті рішення залишено без змін. Разом з тим, незважаючи на судові рішення, з метою виселення позивачів з належної йому квартири, ОСОБА_6 відчужив спірну квартиру відповідачу ОСОБА_1 , яка, користуючись правами власника квартири, виписала позивачів з житла. Вважають такі дії незаконними та такими, що порушують їх права, гарантовані Конституцією України. Зазначають, що квартира АДРЕСА_1 є їх єдиним житлом в Україні, а відтак зняття з реєстрації місця проживання за заявою відповідача, яка, набуваючи право власності на квартиру, знала про обтяження такої правами позивачів на проживання, усвідомлюючи характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, не відмовилась від отримання квартири, а порушила їх право на житло та можливість мати зареєстроване місце проживання. Вказані обставини позбавляють позивачів можливості вільно та безперешкодно використовувати спірне житло, та, зважаючи на те, що позивачі проживають у спірній квартирі правомірно, вселились безстроково зі згоди попереднього власника житла, іншого помешкання не мають, вважають, що зняття з реєстрації відбулось з порушенням їх права на житло, за відсутності правових підстав для позбавлення їх права користування таким, що може призвести до значних негативних наслідків. 08 квітня 2023 року ОСОБА_1 відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_2 , однак позивачі вважають, що такий правочин укладено між сторонами фіктивно, оскільки остання чинить перешкоди позивачам у користуванні та проживанні спірним майном. Враховуючи наведене, просять позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2024 року в позові ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_6 , акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання права на проживання у квартирі, зобов`язання не чинити перешкоди в проживанні та користуванні квартирою відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн 00 коп., а саме по 1 000 грн 00 коп. з кожного.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , подавши через систему «Електронний суд» апеляційні скарги, які підписані представником Райхелем Р. П., в який просять рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції фактично легалізував рейдерську схему захоплення житла позивачів, тобто втрутився у їхнє право на повагу до житла, гарантоване як нормами національного, так і міжнародного права. Звертає увагу, що відповідачами не спростовано факти чинення позивачам перешкод в проживанні та користуванні спірною квартирою. Відповідачка ОСОБА_2 визнала, що спірну квартиру використовує з вересня 2023 року для власного проживання своєї сім`ї, не має наміру впускати туди третіх осіб, котрі для неї є чужими. Відтак, місцевий суд дійшов необґрунтованого та безпідставного висновку про те, що позивачами не надано доказів про те, що вони мали намір потрапити в квартиру з моменту останнього перебування, а ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 їм чинили фізичні перешкоди. Також відповідачами не спростовано факту зберігання у спірній квартирі речей позивачів, адже їхня тимчасова відсутність у ній обумовлена виїздом до Республіки Польща, пов`язаним з навчанням та тимчасовим захистом у зв`язку з активними військовими діями. Іншого, окрім спірного житла позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , не мають, зареєстровані у ній з моменту народження. Позивачка ОСОБА_4 також зареєстрована у спірній квартирі за згодою попереднього її власника, фактично проживає у ній з листопада 2000 року. Вважає факт зняття їх з реєстрації за заявою нового власника квартири незаконним. Судом під час вирішення спору невірно застосовано положення статті 170 ЖК України. Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не може ототожнюватись із виселенням наймачів такої квартири, які правомірно туди вселились. Не оцінено судом під час ухвалення рішення, що фактично відбулось виселення позивачів зі спірної квартири, чи буде відповідати це пропорційності такого заходу, який є крайнім. Тобто, суд зробив позивачів безхатченками.

В грудні 2024 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний представником ОСОБА_8 , в якому міститься прохання рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Додаткове рішення суду в апеляційному порядку не оскаржується.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_4 , представників учасників справи, які з`явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

В силу статті 382 ЦК України квартирою як об`єктом права власності є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно зі статтею 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 1 ЖК України передбачено, що відповідно до Конституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

За приписами статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Так, згідно із статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 170 ЖК України визначено, що при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найм жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу.

Згідно із статтею 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Зняття з реєстрації місця проживання (перебування) здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) (пункт 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» (далі - Порядок).

Одночасно, статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно із статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судами двох інстанцій встановлено такі обставини справи:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26.10.2020 у справі №464/7257/18 відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення. Зустрічний позов задоволено. Установлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено у користування: ОСОБА_6 житлову кімнату площею 20, 5 кв.м з лоджією; ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 11, 2 кв.м з лоджією; ОСОБА_5 - житлову кімнату площею 10, 8 кв.м; ОСОБА_4 - житлову кімнату площею 8, 5 кв.м; та залишено у спільному користуванні кухню площею 8, 7 кв.м, вбиральню площею 1, 3 кв.м, ванну кімнату площею 2, 6 кв.м, коридор площею 6, 5 кв.м, коридор площею 6, 3 кв.м, комірку площею 0, 5 кв.м.

Постановою Львівського апеляційного суду від 31.05.2021 у справі №464/7257/18 рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26.10.2020 скасовано та ухвалено постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_6 у проживанні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 , вселено ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1 , в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 відмовлено, позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15.09.2021 у справі №464/835/20 позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання відповідача такою, що втратила право сервітутного користування жилим приміщенням, примусове виселення, скасування реєстрації місця проживання задоволено частково, припинено ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1 , виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, в решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12.05.2022 у справі №464/835/20 апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15.09.2021 в частині задоволених позовних вимог про припинення права користування квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення скасовано та в цій частині прийнято нове рішення про відмову в позові, в решті рішення залишено без змін.

Як вбачається з відповідей Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 04.11.2022 № 34-вих-95082, №34-вих-95083, власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , подано заяву про зняття ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з реєстрації місця проживання відповідно до чинного законодавства.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.09.2022 вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 1450, виданого 16.09.2022 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

07 жовтня 2022 року ОСОБА_1 скеровано вимогу ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , відповідно до якої повідомила останніх про зняття їх з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку із чим просила у десятиденний строк з моменту отримання вимоги звільнити вказану квартиру, в якій такі особи проживають без будь-яких правових підстав. Докази скерування такої вимоги адресатам в матеріалах справи відсутні.

Згідно з довідкою ОСББ «Ольвія-Люкс» № 336 від 12.09.2022, виданою ОСОБА_6 , який проживає у квартирі АДРЕСА_1 , станом на 01 вересня 2022 року розмір заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території складає 3 973,00 грн, за утеплення будинку 9 334, 96 грн.

Як вбачається з відповіді ОСББ «Ольвія-Люкс» від 30.03.2023, наданої в порядку витребування доказів на підставі ухвали суду першої інстанції, 16.02.2023 ОСОБА_4 зверталась до голови ОСББ «Ольвія-Люкс» із заявою про перешкоджання в доступі до квартири АДРЕСА_3 , у зв`язку із чим було здійснено телефонний дзвінок до власника квартири, який категорично відмовився впускати вказану особи у квартиру у зв`язку із пізньою годиною та без попередньої домовленості. 15.10.2022 до голови ОСББ «Ольвія-Люкс» звернулась ОСОБА_1 з документами, що посвідчують право власності на квартиру АДРЕСА_1 , з яких вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровано 2 осіб, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_6 . На момент зміни власника заборгованість за вказаною квартирою становила 3 712, 60 грн оплата за утримання будинку, 10 465, 69 грн відсотки за кредитом по утепленню будинку. На момент надання відповіді заборгованість погашена повністю ОСОБА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.04.2023, квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1263, виданого 08.04.2023 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняк І. Я., належить на праві власності ОСОБА_2

08 квітня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняк І. Я., зареєстровано в реєстрі за № 1263, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

З відповіді КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 04.09.2023, наданої в порядку витребування доказів на підставі ухвали суду, вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності від 16.01.1997 власником квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_11 .

ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , у зв`язку із чим, була вселена у квартиру АДРЕСА_1 як член сім`ї квартиронаймача, котрий мав право на користування вказаним об`єктом нерухомого майна, як член сім`ї (син) власника помешкання. В подальшому, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 набули прав на житло як члени сім`ї наймача ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 набув права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом 24.01.2018, на момент, коли шлюб між ним та позивачем ОСОБА_4 вже було розірвано 30.10.2017.

Вказані обставини визнаються учасниками справи, такі встановлені рішеннями судів у цивільних справах, що набрали законної сили, а тому не підлягають доказуванню.

При цьому зважаючи на те, що власником квартири була мама ОСОБА_6 , позивач ОСОБА_4 вселилась у таку з волі останньої, а ОСОБА_6 був наймачем як член сім`ї власника, у відповідності до вимог статті 64 ЖК України, обсяг прав та обов`язків позивачів щодо користування житловим приміщенням був визначений обсягом прав та обов`язків останнього.

Матеріали справи інших договорів найму не містять, на момент набуття власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , змінився статус позивачів, котрі мали право на користування житлом, зокрема ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вправі були користуватися майном як члени сім`ї власника (діти), а ОСОБА_4 як член сім`ї наймачів (мама), оскільки шлюб було розірвано, та обсяг прав та обов`язків останньої щодо прав, обов`язків власника квартири визначався обсягом правомочностей наймачів.

При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги доводи Львівського апеляційного суду, викладені у постановах від 31.05.2021 та 12.05.2022, що на момент вирішення спорів щодо користування квартирою, позивачі мали право на користування житлом, оскільки, згідно статтей 64, 156 ЖК України, діти належали до членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), а ОСОБА_4 була особою, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжувала проживати в займаному жилому приміщенні.

16 вересеня 2022 року ОСОБА_6 , будучи власником спірної квартири, розпорядився такою на власний розсуд, а саме, уклав договір дарування із ОСОБА_1 (своєю теперішньою дружиною).

В силу цього та статті 170 ЖК України, ОСОБА_1 , як новий власник житлового приміщення, набула обов`язків щодо наймачів з виконання умов договору найму до закінчення зазначеного в ньому строку, у випадку не зазначення строку - права вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 ЖК України. З правом вимоги, в даному випадку, був наявний також обов`язок попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Аналіз вищевказаних норм свідчить про гарантування права власності щодо безперешкодного володіння та користування об`єктом власності та відсутність застережень щодо необхідності продовження договору найму житла на вимогу наймачів.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, у постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16,від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Так, ОСОБА_1 , набувши права власності на майно, мала право вимагати у позивачів, що не є членами її сім`ї, розірвання договору найму, однак про таке розірвання зобов`язана була повідомити останніх за три місяці, висловивши, таким чином, своє право на безперешкодне користування об`єктом власності.

У випадку не визнання цього права позивачами, порушення його чи інтересу, мала право обирати способи захисту, передбачені чинним законодавством, однак утриматися від дій, що порушували б права останніх.

Зокрема, висловлюючи правову позицію у рішенні від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц, Верховний Суд дійшов переконання, що право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна, є сервітутом, котрий, в силу статті 406 ЦК України, може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

З цього слідує, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи є безумовною підставою для порушення питання щодо розірвання договору найму та не може ототожнюватися із виселенням наймачів.

Як вбачається із листа, адресованого позивачам 07 жовтня 2022 року, ОСОБА_1 звернулася із вимогою про звільнення квартири у десятиденний строк з моменту отримання такої, що є порушенням гарантії наймача, передбаченої статтею 170 ЖК України.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомила позивачів про намір розірвати договір найму, оскільки надання вимоги, без доказів скерування останнім, отримання ними, не може бути достатнім доказом на підтвердження таких обставин.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного виснрвку, що відповідачка ОСОБА_1 порушила права позивачів бути завчасно повідомленими про причини та строки розірвання договору найму.

Разом з тим, у заявах по суті, позивачі не навели жодних даних, що внаслідок неотримання ними вимоги про розірвання договору найму або завчасного повідомлення про таке, вони були позбавленні права користуватися квартирою впродовж гарантованого законом (три місяці) строку, не мали можливості забрати особисті речі чи такі речі було втрачено, у зв`язку із чим їм було спричинено майнову шкоду.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачі мали намір потрапити в квартиру з моменту останнього перебування, а ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 їм чинили фізичні перешкоди.

Не заслуговують на увагу доводи представника позивачів, що із копій віз позивачів вбачається, що такі впродовж 2021-2023 років періодично перебували в Україні, що свідчить про постійне проживання у квартирі, оскільки обставини, вказані у таких документах, беззаперечно підтверджують лише факт перетину кордону.

Не може вважатися достанім доказом порушення права на житло ОСОБА_4 і лист голови ОСББ від 30 березня 2023 року , оскільки такий не містить інформації про характер перешкод, що мали місце, хто саме їх чинить і коли такі могли мати місце.

Крім того, в силу Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» до повноважень представника ОСББ не належить вжиття заходів отримання доступу до об`єктів приватної власності в інтересах фізичних осіб, що не пов`язано із діяльністю ОСББ.

Натомість, заслуговує на увагу той факт, що на момент набуття права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, позивачі постійно не проживали у м. Львові, фактично не користувалися об`єктом нерухомого майна, як житлом, що підтверджується доводами, викладеними у заявах по суті, копією наказу про звільнення ОСОБА_4 , копіями паспортів громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що зняття з реєстрації місця проживання є порушенням права на житло та фактичним виселенням, з огляду на таке.

Реєстрація місця проживання та право на житло не є тотожними поняттями.

Згідно з частинами другою та третьою статті 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Дія цього Закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом.

Одночасно, статтею 3 вказаного Закону визначено, що метою декларування та реєстрації місця проживання (перебування) особи є створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Порядок зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) визначений статтею 18 цього Закону, що оформляється відповідним рішенням органу реєстрації, котре може бути оскарженим у встановленому законом порядку (стаття 29).

З цього слідує, що реєстрацією місця проживання не гарантується право особи на житло.

Разом з тим, у рішенні від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 Конституційний Суд України відзначав, що право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24). Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина друга статті 22, частина перша статті 64 Основного Закону України) (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини); гарантіями здійснення цього права є обов`язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату (частини перша, друга статті 47 Основного Закону України) (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

З аналізу положень другого речення частини першої, частини другої статті 47 Основного Закону України випливає, що право на житло може бути реалізоване у спосіб будівництва житла, придбання його у власність або взяття в оренду, а громадянами, які потребують соціального захисту, - у спосіб отримання соціального житла від держави або органів місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Виходячи з наведеного Конституційний Суд України наголошує, що Конституція України встановлює, зокрема у статті 47, різні способи реалізації права на житло і не пов`язує можливості реалізації цього права з постійним проживанням особи у тому чи іншому населеному пункті (з місцем проживання) Рішення Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 135 Житлового кодексу Української РСР від 20 грудня 2019 року № 12-р/2019.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 , будучи власником квартири, реалізувала своє право на зняття із реєстрації місця проживання осіб, що не є неповнолітніми або співвласниками, рішення з даного приводу приймалося органом реєстрації Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради, котре позивачами не оскаржено, таким чином позивачами не доведено, що останньою у такий спосіб було порушено їх право на житло.

Слід відзначити, що питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом були предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі № 447/455/17-ц та відповідні висновки викладені у постанові від 13 жовтня 2020 року.

Зокрема, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

Дотримуючись справедливого балансу, суд зобов`язаний встановити умови втручання у права сторін задля забезпечення легітимної мети.

Так, згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

При цьому, в силу частин пятої статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, суд, ухвалюючи рішення з приводу захисту права на житло, може встановити обов`язки власнику майна із забезпеченням його реалізації.

Тобто, в даному випадку, рішення суду як засіб втручання у права особи, має бути постановленим відповідно до Закону, щоб забезпечити розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуватимуться для її досягнення.

У зв`язку із цим, враховується, що позивачами заявлено вимогу про визнання права на житло та усунення перешкод у користуванні квартирою та, в порядку поновлення їхніх прав, мають намір використовувати житлове приміщення на умовах членів сім`ї наймача колишнього власника майна, тобто безоплатно.

В порядку вирішення вказаного спору, суд мав би зобов`язати власника квартири, відповідача ОСОБА_2 , забезпечити права позивачів на проживання в межах положень, закріплених у статях 64, 156 ЖК України.

Тобто, в даному випадку, на підставі рішення суду позивачі та відповідач ОСОБА_2 набувають рівних прав щодо користування квартирою.

Разом з тим, позивачі не є членами сім`ї відповідача ОСОБА_2 , чи членами сім`ї наймачів, що користуються спірною квартирою з волі останньої.

Згідно зі статтею 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян

Одночасно, статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 придбала спірну квартиру за відплатним договором, є її власником, тому, в силу частини першої статті 383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

При цьому жодним нормативним актом не гарантовано право особи на проживання у житловому приміщенні в порушенням прав власника майна.

Одночасно, беручи до уваги положення статті 47 Конституції України та висновки Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 135 Житлового кодексу Української РСР від 20 грудня 2019 року № 12-р/2019 гарантіями здійснення права на житло є обов`язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату.

Таким чином, законодавець не гарантує забезпечення права на житло безумовним обов`язком власника майна створення умов для безперешкодного користування житловим приміщенням.

З цього слідує, що покладаючи на відповідача обов`язок забезпечення позивачів безплатного (за виключенням витрат на утримання майна), безперешкодного користування житловою площею на рівних правах, та створення умов для подальшого судового захисту (оскільки таке право гарантовано і з позовні вимоги така заперечує) права власності, буде порушенням принципу пропорційності та становитиме надмірний тягар для ОСОБА_2 .

Таким чином, встановивши, що право власності та право на житло гарантовано державою, підлягає захисту у випадку його порушення, дотримуючись справедливого балансу, таким чином, щоб добросовісний набувач, внаслідок можливого втручання в її право власності, не понесла індивідуальний і надмірний тягар, прийшов до вірного переконання, що відповідач ОСОБА_2 , набувши права власності відповідно до закону, у випадку задоволення позову понесене додаткові обмеження, пов`язані із забезпеченням права позивачів на користування квартирою, котру використовує для проживання своєї сім`ї, на момент доведення в суді права на безперешкодне володіння об`єктом свого права власності (право передбачене Конституцією України, ЦК України, ЖК України), місцевий суд, вирішуючи спір, виходячи з балансу інтересів сторін та пропорційності між виселенням та захистом права власності дійшов вірного переконання про відмову в задоволенні позовних вимог.

У цьому звязку, колегія суддів враховує те, що 27 березня 2025 року ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції у справі «Bilyavska v. Ukraine» (заява № 84568/17) за невиконання Державою своїх позитивних обов`язків по захисту власності, зокрема, при застосуванні судами положень ЖК УРСР, якими непропорційно обмежувалось можливість власника житла отримати повне володіння своїм майном із метою використання його як власного житла, вільного від незручностей, спричинених небажаними співмешканцями. На заявника було покладено обов`язок за замовчуванням надавати житло повнолітнім дітям з їхніми сім`ями без забезпечення належного механізму для збалансування різних інтересів.

Також колегія суддів враховує, що під час апеляційного розгляду ОСОБА_2 категорично заперечила надання свого житла (в тому чсилі окремих кімнат) в найм стороннім особам як тимчасово, так і на тривалий час.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевстановленими обставинами справи та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Під час розгляду справи не було встановлено неправильне застосування норм матеріального права місцевим судом. Відтак, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме про те, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,які підписані представником Райхелем Романом Петровичем, залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич