ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 335/6370/23

провадження № 61-11482св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Василівської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі Кам?янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області, Кам?янсько-Дніпровської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року у складі судді Крамаренко І. А. та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 липня 2024 рокуу складі колегії суддів:

Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року перший заступник керівника Василівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області, Кам`янсько-Дніпровської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа -

ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що рішенням Кам`янсько-Дніпровської міської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області від 29 квітня 2020 року № 39 (зараз Кам`янсько-Дніпровська міська рада Василівського району Запорізької області) ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 1,9251 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:004:0702, яка розташована на території Кам`янсько-Дніпровської міської ради Кам`янсько-Дніпровського району, Запорізької області (зараз Василівського району Запорізької області).

На підставі цього рішення 15 травня 2020 року за № 36543843

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі - Державний реєстр речових прав) за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку.

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від

26 жовтня 2021 року, зареєстрованого за № 1702 приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області

Хаяркіним В. В., ОСОБА_2 зазначену земельну ділянку продав

ОСОБА_1 .

Позивач вказував, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав ОСОБА_2 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 03 серпня 2015 року № 8-177/27-15-СГ вже отримував у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га, з кадастровим номером :02:005:0242, що розташована на території Великознам`янської сільської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області (право власності зареєстроване 09 вересня 2015 року).

Земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0242

ОСОБА_2 20 листопада 2015 року продав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Осипенком В. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1790.

Зазначене підтверджує, що ОСОБА_2 на час отримання спірної земельної ділянки з кадастровим номером :03:004:0702 на підставі рішення Кам`янсько-Дніпровської міської ради від 29 квітня 2020 року № 39 вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для цього виду використання, отримавши у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0242.

Таким чином, спірна земельна ділянка незаконно, всупереч вимогам частини четвертої статті 116, частини першої статті 121 ЗК України, вибула

з комунальної власності внаслідок протиправного використання

ОСОБА_2 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання понад норму, встановлену законом.

Посилаючись на зазначене, прокурор просив витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,9251 га з кадастровим номером :03:004:0702, що розташована на території Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області

(за межами с. Велика Знам`янка) на користь Кам`янсько-Дніпровської міської об`єднаної територіальної громади в особі Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області, від імені якої зараз діє Кам`янсько-Дніпровська міська військова адміністрація. Прокурор також просив стягнути з ОСОБА_1 кошти, витрачені на сплату судового збору у розмірі 6 741,78 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року позов задоволено.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області земельну ділянку з кадастровим номером :03:004:0702, площею 1,9251 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області (за межами с. Велика Знам`янка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, номер запису про право власності 44670114.

У частині стягнення з ОСОБА_1 сплаченої суми судового збору відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з порушення інтересів держави в особі Кам`янсько-Дніпровської міської ради як законного власника і розпорядника земель сільськогосподарського призначення в межах територіальної громади, оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності внаслідок протиправного повторного використання (вдруге) ОСОБА_2 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду цільового призначення понад норму, встановлену законом.

Відмовляючи у стягненні з відповідача судового збору на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що звернення до суду із вказаним позовом не було зумовлене неправомірними діями відповідача у цій справі, оскільки ОСОБА_1 є добросовісним набувачем і не повинна нести відповідальність за дії інших осіб, у тому числі тягар сплати судового збору,

а тому дійшов висновку, що покладення судових витрат у розмірі

6 741,78 грн на відповідача буде очевидно несправедливим.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09 липня 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури залишено без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня

2024 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволення вимог про стягнення судових витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви. При цьому апеляційний суд вказав, що заступник керівника Запорізької обласної прокуратури у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні судового збору

з відповідача, тому лише у зазначеній частині судове рішення підлягає перевірці апеляційним судом.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

08 серпня 2024 року заступник керівника Запорізької обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 липня 2024 року в частині відмови у стягненні сплаченої суми судового збору та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким ці вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги прокурора у цій справі задоволено у повному обсязі, за таких обставин суд мав би застосувати частину восьму статті 6 Закону України «Про судовий збір» та частину першу статті 141 ЦПК України. Суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат помилково застосував частину дев`яту статті 141 ЦПК України, фактично звільнивши відповідача від сплати судового збору та залишивши тягар судових витрат на прокуратурі, яка представляє інтереси держави. Обов`язковою умовою для застосування частини дев`ятої статті 141 ЦПК України є зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони. Однак суд не навів будь-яких доказів зловживання прокурором правами.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги і матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

19 вересня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня

2024 року в частині задоволених позовних вимог про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння в касаційному порядку не оскаржується, предметом перегляду апеляційного суду не було, а тому Верховний Суд оскаржуване судове рішення в цій частині не переглядає.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа -

ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, Запорізька обласна прокуратура сплатила судовий збір у сумі 6 741,78 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року позов задоволено. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області земельну ділянку з кадастровим номером :03:004:0702, площею 1,9251 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Кам`янсько-Дніпровської міської ради Василівського району Запорізької області (за межами с. Велика Знам`янка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, номер запису про право власності 44670114.

У частині стягнення сплаченої суми судового збору з ОСОБА_1 відмовлено.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Відмовляючи у стягненні з відповідача судового збору на користь позивача, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що звернення до суду із вказаним позовом не було обумовлено неправомірними діями відповідача у цій справі: оскільки ОСОБА_1 є добросовісним набувачем і не повинна нести відповідальність за дії інших осіб, у тому числі тягар сплати судового збору, суд дійшов висновку, що покладення на відповідача судових витрат у розмірі 6 741,78 грн буде очевидно несправедливим. При цьому суд врахував частину дев`яту статті 141 ЦПК України.

Колегія суддів не може погодитися із цим висновком судів попередніх інстанцій з таких підстав.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141-142 ЦПК України. Зокрема у статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) вказано, що «за загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат».

Таким чином, за загальним правилом, сплачений судовий збір за подання позовної заяви в разі задоволення позову покладається на відповідача, якщо той відповідно до законодавства не звільнений від його сплати.

Із матеріалів справи відомо, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року позов прокурора задоволено

в повному обсязі.

Відповідачем у цій справі визначено ОСОБА_1 , яка вказане рішення в частині задоволених позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржувала.

За таких обставин (при повному задоволенні позовних вимог у цій справі) судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Добросовісність/недобросовісність набуття відповідачем спірної земельної ділянки не може бути врахована під час вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки питання добросовісності/недобросовісності відповідача вирішується під час розгляду справи по суті, що помилково не було враховано судами попередніх інстанцій.

Колегія суддів також не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій про застосування в цій справі частини дев`ятої статті 141 ЦПК України з таких підстав.

Відсутність неправомірних дій ОСОБА_1 суд обґрунтовував тим, що

у цьому випадку звернення до суду із вказаним позовом не було зумовлене неправомірними діями відповідача у цій справі.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина дев`ята статті 141 ЦПК України).

У частині першій, пункті 1 частини другої статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не

є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний відповідача.

При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, і є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

ОСОБА_1 рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року в частині задоволених позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржувала, що свідчить про її згоду з рішенням суду першої інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року

у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

За таких обставин належним відповідачем у справі про витребування власником належного його майна є саме останній набувач спірного майна,

і саме щодо нього вирішується питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, наведеного не врахував, безпідставно (без встановлення наявності/відсутності пільг щодо сплати судового збору) звільнив відповідача ОСОБА_1 від сплати судового збору у зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі.

Суд касаційної інстанції з огляду на положення статті 400 ЦПК України не має процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення Орджонікідзевського районного суду

м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 липня 2024 року в частині відмови у стягненні судових витрат скасувати і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня

2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 липня 2024 року в частині відмови у стягненні судових витрат скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов