ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 464/5967/23

провадження № 61-2613св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання та залишення у власності частини майна, яке є об`єктом договору довічного утримання,

за касаційною скаргою адвоката Асташкіна Арсена Володимировича як представника ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 липня 2024 року у складі судді Бойко О. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2025 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просив розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 26 червня 2009 року між ним і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О. З. і зареєстрований в реєстрі за № 653.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що після розірвання шлюбу у 1981 році він проживав один у належній йому квартирі на АДРЕСА_1 . У зв`язку з наявністю ряду вікових хронічних захворювань, постійним лікуванням у нього виникла потреба у сторонньому догляді. 26 червня 2009 року між ОСОБА_3 і ним укладено договір довічного утримання (догляду). За умовами договору позивач передав у власність відповідача належну йому квартиру. Відповідач зобов?язалась забезпечувати його утриманням (доглядом) довічно на умовах цього договору. Згідно з п. 7 договору відповідач зобов?язалась довічно утримувати його і доглядати, зокрема, забезпечувати харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну; щомісяця оплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг. Зазначає, що 25 листопада 2009 року він вийшов на пенсію у зв`язку з інвалідністю другої групи загального захворювання. 3 того часу регулярно лікувався амбулаторно і стаціонарно. Стверджує, що фізіологічний стан не дозволяв йому (позивачу) самостійно вільно пересуватись. Значна частина захворювань пов?язана з неналежним харчуванням і антисанітарією в квартирі. Вказує, що за увесь час численних відвідин лікарень відповідач його не супроводжувала. ОСОБА_2 не цікавилась станом його здоров?я, не придбавала для нього медикаменти. Також відповідач допустила наявність заборгованості з оплати комунальних послуг перед ОСББ «Сихівчани-1», яка становить 31 484 грн. 16 травня 2023 року комісія ОСББ «Сихівчани-1» склала акт обстеження житлово-побутових умов, яким підтверджено незадовільний стан проживання. Умови договору щодо надання грошового утримання відповідач частково виконувала, однак догляду не надавала.

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила розірвати договір довічного утримання (догляду) від 26 червня 2009 року та визнати за нею право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 40,8 кв. м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що з часу укладення договору довічного утримання (догляду), упродовж більш як 14 років, належним чином виконувала умови договору довічного утримання, а саме: надала одноразове грошове утримання, що визначено сторонами у розмірі 30 000,00 грн, здійснювала оплату щомісячних платежів, які встановлені договором, надавала можливість ОСОБА_1 проживати у спірній квартирі. За таких обставин вважає справедливим залишити їй 4/5 частини спірної квартири шляхом визнання за нею права власності. Договір просить розірвати з підстав неможливості його подальшого виконання, у зв`язку з обставинами, що мають істотне значення, а саме те, що вона перебуває за межами України, де супроводжує свою матір ОСОБА_4 , яка хворіє на важку форму онкології, та займається організацією її лікуванням, у зв`язку з чим не має можливості виконувати умови договору довічного утримання (догляду).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Сихівський районний суд м. Львова рішенням від 30 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Розірвав договір довічного утримання (догляду), укладений 26 червня 2009 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О. З. та зареєстрований в реєстрі за № 653. У задоволенні зустрічного позов ОСОБА_2 відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач потребував догляду за віком і станом здоров`я. У пункті 1 договору сторони визначили предмет договору - утримання (догляд), тому відповідач згідно з засадами справедливості повинна була здійснювати такий догляд, виявляючи піклування і турботу щодо позивача. Відповідач неналежно виконувала умови договору щодо надання щомісячного грошового утримання позивачу, а також щодо надання догляду позивачу.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Львівський апеляційний суд постановою від 23 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана представником Асташкіним А. В. , залишив без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 30 липня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Асташкін А. В. як представник ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 753/18667/20, від 25 березня 2021 року у справі № 638/9782/16-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 640/9865/18; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме - статті 744 та частини першої статті 749 ЦК України, а також пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України; суди не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Як на обґрунтування заявлених вимог посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Умовами договору не передбачено обов`язку ОСОБА_2 щодо здійснення догляду за ОСОБА_1 . Договір довічного утримання, укладений з урахуванням вільного волевиявлення відчужувача, недійсним не визнавався. Під час дії договору позивач не звертався із пропозиціями щодо внесення змін до договору у зв`язку із потребою додаткових видів матеріального забезпечення та/або догляду. Відповідач належним чином виконувала умови договору щодо надання щомісячного грошового утримання.

У суді першої інстанції сторона відповідача заявляла про застосування позовної давності до вимоги ОСОБА_1 , однак суд зробив загальний висновок про неналежність виконання умов договору щодо надання щомісячного утримання без визначення періоду, що позбавляє можливості перевірити застосування позовної давності.

Суди не взяли до уваги докази, подані відповідачем, на підтвердження виконання умов договору. Суди не встановили конкретний розмір заборгованості та період прострочення сплати грошового утримання.

Також ОСОБА_2 в порядку статті 253 ЦПК України подавала заперечення на ухвалу суду першої інстанції, якою було частково відмовлено у витребуванні у банку запитуваної інформації та витребувано виписку про рух коштів лише в частині надходження коштів від ОСОБА_6 . Разом з тим відповідач надала копії квитанції на підтвердження належного виконання умов договору, які не відображені у виписці про рух коштів, оскільки зазначені як операція «поповнення карти готівкою».

Спірний договір підлягає розірванню з підстав, наведених у зустрічному позові.

У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Кравчука П. І. як представника ОСОБА_1 , мотивований законністю й обґрунтованістю судових рішень.

ОСОБА_1 є особою похилого віку, інвалідом другої групи, страждає віковими і хронічними захворюваннями. Укладаючи договір довічного утримання, позивач розраховував на догляд з боку відповідача. Відповідач зобов`язалась довічно утримувати позивача і доглядати за ним, у тому числі забезпечувати харчуванням, одягом, необхідною допомогою. Сам лише факт сплати щомісяця коштів на утримання не може вважатись належим виконанням умов договору довічного утримання і є підставою для його розірвання. Відповідач посилається на неповне встановлення судом обставин щодо сум платежів і періоду, за який вони були сплачені, однак не наводить власного розрахунку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

15 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2025 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 червня 2009 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду).

Згідно з пунктом 1 договору ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 квартиру на АДРЕСА_1 , загальною площею, 40,8 кв. м, а ОСОБА_3 зобов?язалась забезпечувати його утриманням (доглядом) довічно на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 7 договору ОСОБА_3 зобов?язалась довічно утримувати ОСОБА_1 та сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент, який оцінюється у розмірі 500 грн на місяць, які будуть надаватись ОСОБА_1 щомісячно.

Крім того, відповідно до пункту 7 договору ОСОБА_3 зобов?язана щомісяця сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені (набувачем чи відчужувачем). До оплачувальних комунальних послуг належать: плата за користування природним газом, теплопостачання

водопостачання (гарячу і холодну воду) та електроенергія в обсязі до 150 кВ абонентська плата за телефон (крім міжнародних і міжміських розмов). Набувач має право передавати гроші за вказані вище комунальні послуги безпосередньо відчужувачу для їх оплати. У випадку отримання відповідних коштів відчужувач несе відповідальність за сплату вказаних вище комунальних послуг в розмірі отриманих ним коштів. Набувач зобов?язаний перевести всі рахунки зі сплати комунальних послуг на своє ім?я та самостійно сплачувати їх.

Згідно з пунктом 8 договору сторони визначили, що грошове утримання буде щомісяця виплачуватись, починаючи з моменту укладання цього договору до 10 числа поточного місяця поштовим переказом з доставкою додому або на вказаний поточний рахунок: № НОМЕР_1 , МФО 305299, ОКТО 14360570, картковий рахунок № НОМЕР_2 , відкриті в Приватбанку отримувач платежу - ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 9 договору одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою в розмір 30 000,00 грн, які виплачені під час підписання цього договору.

Згідно з пунктом 13 договору визначено, що цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін - у судовому порядку.

ОСОБА_1 є людиною похилого віку, за станом здоров`я йому встановлено інвалідність другої групи довічно.

З копій медичних документів відомо, що позивач неодноразово і систематично звертався до медичних закладів, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, у зв`язку із незадовільним станом здоров`я має ряд вікових і хронічних захворювань.

В акті ОСББ «Сихівчани-1» від 16 червня 2023 року обстеження житлово-побутових умов проживання і матеріального стану ОСОБА_1 встановлено, що він проживає у квартирі, яка у занедбаному стані, проживає сам і за ним ніхто не доглядає, у нього немає чистого одягу чи готової до споживання їжі, у квартирі відсутній кухонний інвентар, меблі, холодильник, пральна машина, посуд, в газовій плиті працює один пальник, мийка брудна, іржава, врита шаром жиру, вікна і віконні блоки в аварійному стані і потребують негайної заміни, санвузол в аварійному стані, унітаз не працює, замість душа обрізок шлангу, ванна і унітаз чорні, вкриті каменем, іржею і цвіллю, труби водопостачання іржаві, переважно облицювальна плитка відсутня, квартира умебльована старими поламаними меблями.

Допитані в суді першої інстанції як свідки ОСОБА_7 (сусід позивача) і ОСОБА_8 (голова ОСББ «Сихівчани-1») повідомили, що позивач понад вісім років перебуває у складному стані, має ряд важких хворіб, не може себе самостійно обслуговувати, квартира, у якій він живе, у жахливих умовах. Відповідача вони жодного разу не бачили, догляду вона за ним не здійснює.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі.

Конструкція статті 744 ЦК України вказує й на те, що умовами договору може бути передбачено як утримання або догляд так і утримання разом з доглядом.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

У пункті 7 договору сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент, який оцінюється у розмірі 500 грн на місяць, які будуть надаватись ОСОБА_1 щомісяця.

Також сторони домовились, що ОСОБА_3 зобов?язана щомісяця сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорам. До оплачувальних комунальних послуг належать: плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання та електроенергія в обсязі до 150 кВ абонентська плата за телефон (крім міжнародних і міжміських розмов). Набувач має право передавати гроші за вказані вище комунальні послуги безпосередньо відчужувачу для їх оплати останнім.

Отже, згідно з умовами оспорюваного договору, обов`язок набувача за договором полягає у здійсненні матеріального утримання та сплаті комунальних послуг.

Відповідно до статтей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У цій справі, погоджуючи в договорі саме грошовий еквівалент утримання, сторони реалізували принцип свободи договору. Крім того, відповідно до статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Задовольняючи первісний позов, суди помилково вважали, що ненадання догляду набувачем свідчить про істотне невиконання умов договору та є підставою для його розірвання, адже умовами договору не передбачено конкретних обов`язків здогляду (опікування). Тому задоволення позову з цих підстав та розірвання договору суперечить як закону, так і умовам укладеного між сторонами договору.

Разом із тим суди не врахували, що однією з підстав позову ОСОБА_1 визначив наявність заборгованості зі сплати за комунальні послуги, обов`язок сплати яких умовами договору покладено на ОСОБА_2 .

Суди не з`ясували обставин щодо наявності чи відсутності заборгованості по сплаті комунальних послуг і не надали оцінки тому, чи виконувала набувач умови договору в цій частині, що має суттєве значення для вирішення справи.

Крім того, суди не спростували доводів відповідача за первісним позовом про сплату коштів у більшому розмірі, ніж встановлено договором, не встановили обсягу здійсненої переплати і періоди, за які вона була внесена, та не визначили, за який саме час умови договору в частині матеріального забезпечення не виконувались.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув, належним чином не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, не дослідив і не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановив усіх фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, у результаті чого не встановив дійсного виконання чи невиконання умов договору довічного утримання набувачем, тобто всупереч вимогам частини п`ятої статті 12 ЦПК України не сприяв усебічному та повному з`ясуванню обставин справи, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На стадії касаційного розгляду справи Верховний Суд не має процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на норми статті 400 ЦПК України.

Оскільки вирішення зустрічного позову залежить від результату розгляду первісних вимог, рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову також підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ураховуючи, що апеляційний суд не виконав вимог, передбачених процесуальним законодавством щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, постанова суду не є законною і обґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Асташкіна Арсена Володимировича як представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов