Провадження №: 2/752/7324/25
РІШЕННЯ

Іменем України

28.08.2025 м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Кирильчук І. А.

при секретарі судового засідання - Сінчук І. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у залі судового засідання в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про зобов`язання видати ордер на жиле приміщення в гуртожитку,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з цивільним позовом до Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про зобов`язання видати ордер на жиле приміщення в гуртожитку.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала у трудових відносинах у КП «Житловик». 21 січня 2011 року на спільному засіданні профспілкового комітету та адміністрації КП «Житловик» позивачу було видано ордер №204 на житлову площу в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною житловою площею 18,4 кв. м. 15 грудня 2015 року позивачу на підставі розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №623 від 16 листопада 2015 року видали інший ордер №863 на вказану житлову площу, однак оригіналу ордеру не надали, лише копію, яка не була належним чином засвідчена. 21 лютого 2025 року позивач звернулася до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації зі заявою на безоплатну приватизацію житла за вищевказаною адресою, однак у відповіді останньою повідомлено про необхідність надати копію ордера, копію технічного паспорта поточної інвентаризації на жиле приміщення у гуртожитку та ін. 03 квітня 2025 року позивач звернулась із заявою до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням надати інформацію про видачу житлових чеків, однак відповіді позивачем отримано не було.

Позивач вказує, що була заселена до гуртожитку із дотриманням вимог чинного законодавства, у встановленому законом порядку зареєстрована і проживає в кімнаті АДРЕСА_2 , проте спеціальний ордер на заняття жилого приміщення оформлений згідно чинного законодавства, не зважаючи на її численні звернення, видано не було. Відсутність спеціального ордеру порушує її житлові права і є перешкодою в реалізації права на приватизацію житлового приміщення.

У зв`язку з наведеним, позивач просить суд зобов`язати Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію видати їй належним чином оформлений спеціальний ордер на жиле приміщення в кімнаті АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін), учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України.

25 липня 2025 року від відповідача Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує.

Відзив мотивовано тим, що відповідно до законодавства, ордер видається лише один раз при вселенні в жиле приміщення на підставі рішення про надання жилого приміщення, а як вбачається з позовної заяви та не заперечується самим позивачем, ОСОБА_1 вже має ордер №863 від 15 грудня 2015 року на право на заняття своєї житлової площі, а тому вважають, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими.

Також, на підтвердження видачі ордеру позивачу є розпорядження №623 від 16 листопада 2015 року про видачу ордерів мешканцям гуртожитків Голосіївського району, де зазначено в пункті 1.18 видати ордер на кімнату АДРЕСА_2 житловою площею 18,4 кв. м. ОСОБА_1 , 1962 року народження, яка зареєстрована, постійно проживає в гуртожитку по АДРЕСА_3 . На квартирному обліку перебуває з 29 вересня 2014 року в пільговій черзі (справа № 27011).

Окрім того, повідомляють, що жодного звернення від імені ОСОБА_1 до відповідача не надходило. Жодних доказів на підтвердження факту порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивача з боку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації позивачем не надано.

Таким чином, відповідач вважає, що вимога про зобов`язання видати ордер на жиле приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_3 ОСОБА_1 на займане нею житлове приміщення є необґрунтованою та суперечить нормам права. А тому, в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

До відзиву відповідачем долучено копію розпорядження № 623 від 16 листопада 2015 року «Про видачу ордерів мешканцям гуртожитків Голосіївського району», про витребування якого просив позивач у позовній заяві.

Інших клопотань до суду не надходило.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що з 23 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається із відмітки в паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 про місце проживання.

Згідно відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №14457 від 30 квітня 2024 року квартира/кімната АДРЕСА_2 на праві власності не зареєстрована.

З метою приватизації житлового приміщення квартири позивач звернулася до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про переоформлення передачі у власність квартири, однак отримала відмову у здійсненні приватизації у зв`язку з відсутністю ордера на зазначену кімнату.

Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №904/3368/18).

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 15 Житлового кодексу України до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування регламентовано приписами Закону України «Про місцеве самоврядування» (далі - Закон №280/97-ВР).

Згідно із приписами частини першої статті 10 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною першою статті 11 Закону №280/97-ВР передбачено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частина друга статті 11 Закону №280/97-ВР).

За правилами підпункту 8 пункту «б» (делеговані повноваження) статті 30 Закону№280/97-ВР, видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

В силу положень статті 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Тобто, відповідно до статті 58 Житлового кодексу України єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду, ордер на жиле приміщення є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування, до компетенції якого входить вирішення питань, пов`язаних із наданням житлових приміщень.

Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 Житлового кодексу України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом.

В силу положень статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року (із змінами та доповненнями), до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, включених до плану реконструкції поточного року, здійснюється після її проведення власником (володільцем) будинку (гуртожитку). Наймачі, які проживали у квартирах (будинках), житлових приміщеннях у гуртожитках до початку реконструкції, після проведення реконструкції мають пріоритетне право на приватизацію цих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках. Одноквартирні будинки, а також квартири в будинках, житлові приміщення у гуртожитках, включених до планів ремонту, можуть бути приватизовані до його проведення за згодою наймачів з наданням їм відповідної компенсації у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом:

- безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю;

- продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність в особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення.

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396 (далі - Положення), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до органу приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Серед них має бути і копія ордера про надання жилої площі, а також документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.

Крім того, Постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок від 11 грудня 1984 року №470 затверджено Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР (далі - Правила).

Відповідно до пунктів 8, 15 цих Правил, квартирний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. На квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті.

За приписами статей 39,40 Житлового кодексу України та пунктами 20, 21, 28 Правил, громадяни беруться на квартирний облік за місцем роботи на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету, яке затверджується виконавчим комітетом місцевої ради; зняття з квартирного обліку та виключення зі списку осіб, які користуються правом першочергового одержання житлового приміщення, провадиться тими ж органами, які прийняли або затвердили рішення про взяття на квартирний облік (включення до списку).

Згідно з пунктом 67 Правил, рішення про надання жилого приміщення приймає виконавчий комітет місцевої Ради народних депутатів, підприємство, установа, організація, у віданні яких перебуває жилий будинок, у порядку, встановленому цими Правилами.

Відповідно до пунктів 69, 70, 72 (розділ IV), ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності.

З аналізу вказаних правових норм випливає, що ордер це документ, що має тимчасову дію, видається лише один раз при вселенні та є законною підставою вселення особи до житлового приміщення,

Як установлено судом, на підставі розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №623 від 16 листопада 2015 року «Про видачу ордерів мешканцям гуртожитків Голосіївського району» видано ордер на кімнату АДРЕСА_2 , житловою площею 18,4 кв. м. ОСОБА_1 , 1962 року народження, яка зареєстрована, постійно проживає в гуртожитку по АДРЕСА_3 . На квартирному обліку перебуває з 29 вересня 2014 року в пільговій черзі (справа №27011).

Окрім того, в матеріалах справи міститься копія ордеру № 863 від 15 грудня 2015 року, на підставі якого 23 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 була зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_4 .

Отже, позивачем було використано ордер № 863 від 15 грудня 2015 року при вселенні в кімнату АДРЕСА_2 , протягом визначеного законом 30-денного терміну.

Суд зауважує, що порядок вселення позивача до кімнати та її право користування нею не оспорюється та визнається іншими сторонами по справі. Фактично з обґрунтувань позову вбачається, що між сторонами виник спір щодо приватизації спірної кімнати.

Із позовної заяви та не заперечується самим позивачем, що ОСОБА_1 вже має ордер № 863 від 15 грудня 2015 року на право заняття своєї житлової площі. Відтак вимога про зобов`язання відповідача видати ордер на жиле приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_3 на займане нею житлове приміщення є необґрунтованою та суперечить зазначеним вище нормам права.

За встановлених судом обставин відсутні підстави вважати, що має місце порушення прав позивача з боку відповідача за обставин, якими обґрунтовується позов, в зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають

Питання щодо приватизації спірної кімнати не є предметом судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина перша статті 82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають як такі, що не доведені належними та допустимими доказами. Інші доводи позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позовних вимог не дають.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, відповідно до статей 2, 10, 12, 13, 14, 33, 76-82, 89, 178, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про зобов`язання видати ордер на жиле приміщення в гуртожитку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду виготовлено 28 серпня 2025 року.

Суддя І. А. Кирильчук