КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/7481/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 грудня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Еліт Фінанс») звернулось до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 20 травня 2016 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено договір про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі - кредитний договір) № ССNG-630411046 з лімітом для особистих потреб у розмірі 200 000 грн, фіксованою процентною ставкою 26 % річних, з фіксованою ставкою та обов`язковим мінімальним платежем у розмірі 7 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але менше 50 грн.

Кредитний договір укладено з відповідачкою в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», тому він вважається таким, що укладений в письмовій формі та підписаний сторонами.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику в розпорядження кредитні кошти. Однак, відповідачкою взяті зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування коштами порушені, у зв`язку з чим станом на 20 вересня 2021 року виникла заборгованість у загальному розмірі 49 308,67 грн, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості.

20 вересня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 3, відповідно до умов якого банк відступив на користь позивача права вимоги до боржника за кредитним договором № ССNG-630411046 від 20 травня 2016 року, в результаті чого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора по відношенню до ОСОБА_1 .

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 308,67 грн, а також судові витрати: сплачений судовий збір у розмірі 3 028 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 200 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 рокупозов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 308,67 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 9 200 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що отримані та використані відповідачкою кредитні кошти у добровільному порядку не повернуті, у поданому відзиві на позовну заяву нею не надано доказів відсутності заборгованості. З моменту відступлення права вимоги відповідачці не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, відтак позивач, до якого перейшло право грошової вимоги до боржника, вправі задовольнити свої вимоги шляхом стягнення в судовому порядку заявленої суми заборгованості, розмір якої відповідає умовам договору та вимогам закону.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачка в особі представника - адвоката Трембача О. С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанціїнорм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні не врахував і не надав оцінки тій обставини, що матеріали справи не містять належного за встановленою формою додатку № 1-1 до договору факторингу № 3, який є обов`язковим документом відповідно до предмета договору в розумінні пункту 2.1 договору факторингу від 20 вересня 2021 року.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, а судом не досліджено та не надано належну правову оцінку тому, що в справі відсутні докази набуття позивачем права вимоги до відповідачки на умовах, визначених договором факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року, а відтак право ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» не порушено і не підлягає судовому захисту.

Також не погоджується із рішенням суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи його завищеним та неспівмірним зі складністю справи із фактично наданим адвокатом обсягом послуг (виконаних робіт).

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2016 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено договір про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі - кредитний договір) № ССNG-630411046 з лімітом для особистих потреб у розмірі 200 000 грн, фіксованою процентною ставкою 26 % річних, з фіксованою ставкою та обов`язковим мінімальним платежем у розмірі 7 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але менше 50 грн.

20 вересня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 3, відповідно до умов якого банк відступив на користь позивача права вимоги до боржника за кредитним договором № ССNG-630411046 від 20 травня 2016 року, в результаті чого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора по відношенню до відповідачки.

У свою чергу, відповідачка взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування коштами не виконала, у зв`язку з чим станом на 20 вересня 2021 року в неї виникла заборгованість у загальному розмірі 49 308,67 грн, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині встановлення судом обставин щодо переходу права вимоги до відповідачки від АТ «Альфа-Банк» до позивача і в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то це рішення не перевіряється апеляційним судом в частині укладення кредитного договору і розміру заборгованості за ним.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, виходячи з такого.

Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України)

За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2021 року АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» був укладений договір факторингу № 3, на підставі якого та згідно акту приймання-передачі реєстру боржників від 20 вересня 2021 року до договору факторингу № 3 і виписки з додатку до договору факторингу № 3 на користь позивача відбулося відступлення права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором № ССNG-630411046 від 20 травня 2016 року, укладеним між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 (а.с. 10 - 17).

Пунктом 2.2 договору факторингу визначено, що право вимоги, що відступається згідно даного договору, включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями, пенями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить клієнту.

Згідно виписки з додатку до договору факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року (реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами) ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № ССNG-630411046 від 20 травня 2016 року на загальну суму 49 308,67 грн, з яких: 44 102,76 грн - залишок заборгованості по тілу кредиту; 5 205,91 грн - залишок заборгованості за штрафними санкціями (а. с. 17).

Позивачем надано суду виписку з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 за кредитною карткою World Debit Mastercard за період з 20 травня 2016 року по 20 вересня 2021 року, у якій зафіксовано рух коштів по вказаному рахунку (а. с. 18 - 26).

Також позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитом, згідно якого станом на 20 вересня 2021 року загальна заборгованість відповідачки становить 49 308,67 грн (а. с. 27).

Так, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора.

Отже, уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника, адже саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18)).

За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.

Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

У справі, яка переглядається, позивач надав суду докази на підтвердження оплати ним на рахунок АТ «Альфа-Банк» ціни прав вимоги за договором факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року та набуття права вимог на погашення боргів за кредитними договорами банку, а саме копію відповідного платіжного доручення № 559 від 20 вересня 2021 року, у якому зазначене призначення платежу, здійсненого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на користь АТ «Альфа-Банк»: «за право вимоги згідно договору факторингу № 3 від 20.09.2021» (а.с. 16).

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що оскільки позивачем не додано до матеріалів справи додатку № 1-1 до договору факторингу відповідно до умов пункту 2.1 цього договору, то є недоведеним перехід до нього права грошової вимоги до відповідачки.

Додаток № 1-1 є формою реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами. Тобто перехід права вимоги за конкретним кредитним договором до конкретного боржника зазначається в цьому реєстрі, який і є додатком до договору факторингу.

В матеріалах справи наявна виписка з додатку до договору факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року, яка свідчить про те, що ОСОБА_1 включена до реєстру боржників, про який йдеться в договорі факторингу, і яка досліджувалась судом першої інстанції на предмет наявності відомостей про відступлення права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № ССNG-630411046 від 20 травня 2016 року на загальну суму 49 308,67 грн (а. с. 17).

До суду першої інстанції позивачем також надано докази оплати АТ «Альфа-Банк» вартості права вимоги за договором факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», а також долучено акт приймання-передачі реєстру боржників від 20 вересня 2021 року, а отже доведено факт переходу до нього права вимоги за кредитним договором, укладеним між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 .

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 та від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, згідно яких стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідачка не оспорювала договір факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року в частині відступлення права вимоги за її кредитним зобов`язанням, тому з урахуванням презумпції правомірності правочину колегія суддів вважає, що відступлення (продаж) права вимоги та майнових прав за цим договором не суперечить вимогам статті 514, 1077 ЦК України, у зв`язку з чимсуд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 308,67 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність рішення суду в частині стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу, то суд апеляційної інстанції також їх відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У справі, яка переглядається, встановлено, що інтереси ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» в суді першої інстанції представляв адвокат Литвиненко О. І. на підставі договору про надання правничої допомоги № 03-07/24 від 03 липня 2024 року (а. с. 28, 29).

Відповідно до пункту 3.1 цього договору вартість послуг адвоката встановлюється з розрахунку, що ціна однієї години затраченого адвокатом часу на надання послуг становить 2 000 грн без ПДВ. Конкретні суми до оплати наводяться у акті (актах) приймання-передачі наданих послуг, надісланих адвокатом та погоджених клієнтом.

Згідно із актом приймання-передачі № 1 від 15 липня 2024 року адвокат надав, а клієнт прийняв такі юридичні послуги відповідно до договору про надання правничої допомоги № 03-07/24 від 03 липня 2024 року по справі за позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості:надання первинної консультації замовнику тривалістю 0,5 год. вартістю 1 000 грн; правовий аналіз наявних документів у замовника, правової ситуації із застосуванням відповідного законодавства, правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини тривалістю 2 год. вартістю 4 000 грн; підготовка та подання позовної заяви тривалістю 2,1 год. вартістю 4 200 грн (а. с. 30).

Відповідно до платіжної інструкції № 3568 від 29 липня 2024 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» здійснило на рахунок адвоката Литвиненко О. І. оплату згідно договору про надання правничої допомоги № 03-07/24 від 03 липня 2024 року в сумі 9 200 грн (а. с. 32).

Суд першої інстанції вважав заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу співмірним із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання правової допомоги, у зв`язку з чим стягнув з відповідачки на користь позивача 9 200 грн витрат на правову допомогу.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

В частині третій статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції відхилив заперечення представника відповідачки щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, наведені у відзиві на позовну заяву, та застосувавши свої дискреційні повноваження з урахуванням конкретних обставин цієї справи, її перебігу, принципу пропорційності та критеріїв реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, обґрунтовано стягнув зПрАТ «ХК «Київміськбуд» на користь ОСОБА_2 9 200 грн витрат на правову допомогу.

Підстави вважати, що стягнута сума витрат є непропорційною із предметом спору та суттєво завищеною відсутні.

Як зазначив у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі представник відповідачки, витрати останньої, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, становлять 12 000 грн, а в суді апеляційної інстанції - 10 000 грн відповідно.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

В апеляційній скарзі та у відзиві на позовну заяву, в якому містилося клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, які подібні за своїм змістом, відповідачка в особі представника - адвоката Трембача О. С. не обґрунтувала в чому саме полягає невідповідність заявленого розміру витрат на правову допомогу критеріям, визначеним у частині четвертій статті 137 ЦПК України, зокрема складності справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), а також, що сума стягнутих витрат на професійну правничу допомогу суперечить вимогам розумності, реальності адвокатських витрат і співмірності із ринковими цінами на юридичні послуги у такій категорії справ в м. Києві з огляду на доводи позовної заяви, відзиву на неї, відповіді на відзив тощо, в межах яких відбувався розгляд справи в суді першої інстанції.

Отже, доводи відповідачки про неспівмірність стягнутих районним судом витрат на правову допомогу носять формальний характер і не можуть бути належною підставою для скасування чи зміни ухваленого рішення у справі.

На думку колегії суддів, з огляду на складність даної справи, зміст підготовлених представником позивача процесуальних документів у справі, а також вжитих заходів щодо надання консультації замовнику і правового аналіз наявних у нього документів із застосуванням відповідного законодавства, 9 200 грн винагороди адвоката є належною компенсацією з урахуванням виконаної ним роботи та обсягом наданих послуг, виходячи з обставин справи, критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, а також обставин спірних правовідносин, які підлягають врахуванню з огляду на положення частини третьої статті 141 ЦПК України.

Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідача.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 рокуу даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідачки, понесених в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 грудня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній