Справа № 201/6123/23
Провадження № 2/0203/69/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2025 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Клімової Н.А.,

за участі:

представника позивача адвоката Москаленка Є.А.,

представника відповідача адвоката Старовойтової О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

встановив:

12.06.2023 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2023 року про передачу справи для розгляду за підсудністю надійшли матеріали цивільної справи №201/6123/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, в якій позивач просить суд:

- стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 607 854,02 грн та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн, судові витрати зі сплати судового збору 6 078,60 грн.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що 28.01.2020 придбав квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продаж у ОСОБА_2 .

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28.05.2021, ухваленим за результатами розгляду справи №203/05/2021, між іншим: визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28.01.2020 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №35216145 про проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинено за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Ухвалюючи дане рішення, суд виходив з того, що вказана квартира була предметом іпотеки та була відчужена без згоди іпотекодержателя після ухваленні рішення про припинення іпотеки, яке в подальшому було скасовано судом.

З огляду на те, що відплатний договір, за яким ОСОБА_1 набув у власність квартиру, визнано недійсним, останній вважав за необхідне звернутись до суду з вимогою про стягнення суми, сплаченої на його виконання.

Представником відповідача надано відзив, доводи викладені в якому, зводяться до незгоди з заявленими позовними вимогами. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначила, що в справі №203/2942/20, на яку посилається позивач, судом встановлена неправомірність договору купівлі-продажу квартири, який був укладений між позивачем та відповідачем лише з підстав порушення прав іпотекодержателя, сам договір не був предметом дослідження при розгляді зазначеної справи. Предметом позову у зазначеній позивачем справі був фактично договір іпотеки.

Зазначає, що посилання позивача на те, що факти, які були встановлені у рішенні суду по справі №203/2942/20 від 28.05.2020 року є преюдиційними та не потребують доказуванню у цій справі є помилковими, оскільки, відповідачка заперечує, що між нею та позивачем взагалі укладався спірний договір купівлі-продажу квартири та кошти від останнього вона не отримувала. Відповідачка також стверджує, що не підписувала Акт приймання-передачі нерухомого майна з ТОВ «ЛІБЕРТОН». Зазначені факти безпосередньо не досліджувались судом при розгляді справи №203/2942/20 від 28.05.2020 року.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України, зазначені обставини, з урахуванням позиції відповідача, підлягають доказуванню.

Крім того відповідач зазначає, що під час укладання договору купівлі-продажу квартири відповідачка перебувала у шлюбі (про це зазначено у тексті договору купівлі-продажу). Таким чином, чоловік відповідачки несе із нею солідарну відповідальність, адже, як зазначено у договорі купівлі-продажу квартири, він начебто надав згоду на продаж, отже, був учасником правовідносин. Однак, у розгляді справи №203/2942/20 участі не приймав та був позбавлений можливості оспорювати відповідні факти.

Зважаючи на те, що відповідачкою не підписувався договір купівлі-продажу з позивачем та вона не отримувала грошей за продаж квартири, також позивачем невірно визначено коло відповідачів з посиланням на приписи СК України, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову.

Представником позивача надано відповідь на відзив, в якій наведено додаткові обґрунтування з приводу заявлених позовних вимог, та він зазначив, що перед підписанням правочину, нотаріус зобов`язаний перевірити справжність підпису та особу, що підписує правочин, таким чином, у позивача відсутні будь-які підстави вважати, що договір купівлі-продажу квартири від 28.01.2020 року, укладений між позивачем та відповідачем, був підписаний не відповідачем, а іншою особою. Крім того, позивач вказав, що до матеріалів справи позивачем було долучено платіжне доручення №1 від 28.01.2020 року, з якого видно, що 28.01.2020 року ОСОБА_1 було перераховано на поточний банківський рахунок ОСОБА_2 в ПуАТ «КБ «АККОРДБАНК» грошові кошти в сумі 607 854,10 грн. з призначенням платежу: перерахування коштів за квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , договір купівлі-продажу від 28.01.2020 року. Також зазначено, що відповідачем не надано доказів в обґрунтування своїх заперечень щодо невірно визначеного кола відповідачів, з огляду на приписи СК України.

Відповідачем надані заперечення на відповідь на відзив, аргументи викладені в яких, є аналогічними до доводів, викладених у відзиві.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська Антонюка О.А. від 30.05.2023, позовну заяву ОСОБА_1 передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з підстав, визначених п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31.05.2023, виправлено описку в ухвалі від 30.05.2023.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська Ханієвої Ф.М. від 23.06.2023, прийнято справу до свого провадження та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.12.2023, за клопотанням представника відповідача витребувано докази.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01.04.2024, за клопотанням представника відповідача витребувано докази.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.06.2021, у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, відмовлено.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19.08.2024, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті у судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення аналогічні викладеним в ньому.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо заявлених позовних вимог та надав пояснення аналогічні, викладеним у відзиві.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, що містяться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу від 28.01.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кучер А.А., ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 607 854,02 грн. Згідно з п.9 вказаного договору, ОСОБА_2 стверджує, що на момент укладення цього договору вона перебуває в зареєстрованому шлюбі та діє за взаємною згодою з чоловіком ОСОБА_4 , що підтверджується заявою про згоду, справжність підпису на якій засвідчено 04.12.2019 приватним нотаріусом ДМНО Перфіловою О.А. за реєстровим №5314.

Згідно з копією платіжного доручення №1 від 28.01.2020, Зимогляд Б.Г. перерахував на користь ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , суму у розмірі 607 854,10 грн.

Відповідно до копії рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28.05.2021, ухваленого за результатами розгляду справи №203/2942/20, між іншим, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28.01.2020, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №35216145 про проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинено за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Також вказаним рішенням визнано недійсним правочини, які стали підставою для набуття ОСОБА_2 права власності на вищезазначену квартиру. Вказане рішення суду набрало законної сили станом на 07.07.2021 року.

Спірні правовідносин між сторонами виникли з приводу стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 607 854,02 грн та судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн, зі сплати судового збору 6 078,60 грн.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина 1 статті 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).

В силу п. 1 ч. 3 ст. 216 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За загальним правилом наслідками недійсності (зокрема, нікчемності) договору є обов`язок кожної зі сторін повернути іншій стороні отримане нею за таким договором (так звана двостороння реституція).

Водночас суд звертає увагу, що захист за допомогою реституції можливий виключно в тому випадку, коли кожна зі сторін виконала щось на користь іншої сторони за правочином (зокрема договором), який є недійсним. Одностороння реституція неможлива.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст.ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи визнання договору купівлі-продажу квартири, укладеного між позивачем (покупцем) та відповідачем (продавцем) недійсним, за умови одночасного визнання недійсним договорів, на підставі яких відповідач (продавець) набув у власність продану позивачу (покупцю) нерухомість, до спірних правовідносин застосовуються положення ст.1212 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. П.1 ч.3 цієї статті вказує на те, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно з ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

- чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

- чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору;

- значення справи для сторін;

- поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

- дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

З огляду на те, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано належні та допустимі докази, вони підлягають задоволенню в частині стягнення суми як безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 607 854,02 грн.

Посилання відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на відсутність волевиявлення ОСОБА_2 , спрямованого на укладення договору купівлі-продажу, що відображається у невизнанні факту його підписання не заслуговують на увагу, оскільки вказаний правочин визнано недійсним за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Доказів які б спростовували отримання відповідачем грошових коштів переданих позивачем на виконання правочину, який визнано недійсним, останньому не надано.

Доводи відповідача щодо наявності підстав для відмови у позові у зв`язку з незалученням до участі у справі її чоловіка, не заслуговують на увагу, оскільки спірні кошти за договором були отримані саме відповідачем, а тому у разі, якщо остання вважає, що такі кошти, в подальшому, були витрачені на потреби сім`ї, після виконання рішення, вона наділена правом на стягнення відповідної суми за механізмом, встановленим ЦК України, у взаємозв`язку з приписами СК України.

Зважаючи на те, що позивачем надані належні докази на підтвердження понесення витрат у зв`язку з отриманням правничої допомоги, про що свідчать: договір про надання правової допомоги №29/23 від 04.05.2023; завдання №01 від 04.05.2023; рахунок №29/23-1; копія платіжної інструкції №; копія ордеру; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, заявлена вимога про стягнення суми у розмірі 20 000,00 грн, підлягає задоволенню у повному обсязі. Судом врахована складність справи та її значення для учасників справи.

Також, виходячи з того, що матеріали справи містять належні докази на підтвердження сплати позивачем судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 6 078,60 грн (квитанція №135 від 17.05.2023).

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 607854,02 грн (шістсот сім тисяч вісімсот п`ятдесят чотири гривні 02 копійки).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6078,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн, а загалом 26078,60 грн (двадцять шість тисяч сімдесят вісім гривень 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 10.02.2025 року.

Суддя Ф.М. Ханієва