Справа № 473/1884/25
"25" серпня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Ліхачової А.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,
у квітні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.
В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначав, що з 20 липня 1994 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , який рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 15 серпня 2023 року було розірвано. Проте в 2000-х роках сторони припинили між собою сімейні відносини, мешкають за різними адресами, жодних стосунків між собою не підтримують.
В червні 2023 року позивач дізнався, що відповідачка ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_1 , батьком якого, на підставі ст. 133 СК України, був записаний відповідач. На утримання дитини, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2013 року з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти в розмірі частини доходів платника аліментів.
Про існування дитини та покладеного на нього рішенням суду обов`язку щодо її утримання позивач дізнався лише в серпні 2023 року після списання в примусовому порядку з його рахунку коштів у розмірі 221238,60 грн у порядку погашення заборгованості за аліментами.
Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2024 року виключено запис про ОСОБА_1 , як батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису про народження дитини. Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 лютого 2025 року позивача звільнено від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання ОСОБА_3 , які були присуджені рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2013 року.
Однак, за час, що позивач здійснював заходи щодо відновлення своїх прав, з останнього в межах виконавчого провадження на користь відповідачки були стягнуті аліменти в розмірі 488218,19 грн.
Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідачка свідомо надала неправдиву інформацію щодо його батьківства відносно дитини та недобросовісно отримувала аліменти, ОСОБА_1 , з огляду на положення ст. 1212 ЦК України, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно набуті кошти в сумі 488218,19 грн, які сплачені ним без достатньої правової підстави.
В судове засідання представниця позивача адвокат Держан В.В. не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представниця позивача не заперечувала проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема суд встановив, що 20 липня 1994 року сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 15 серпня 2023 року було розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_4 , батьком якої відповідно до вимог ст. 133 СК України записано позивача.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2013 року по справі №1407/5415/2012 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягувалися аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, починаючи з 27 листопада 2012 року.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2024 року виключено запис про ОСОБА_1 , як батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису про народження дитини.

В подальшому заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 лютого 2025 року позивача звільнено від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання ОСОБА_3 , які були присуджені рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2013 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що у Тальнівському відділі державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області перебувало на виконанні виконавче провадження ВП №37724492, відкрите на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2013 року в справі №1407/5415/2012 про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання дитини.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 26 березня 2025 року, з позивача в межах вказаного виконавчого провадження на користь відповідачки було стягнуто та перераховано 488218,19 грн аліментів.

Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (ст. 1215 ЦК України).

Разом з тим, законодавцем передбачені два винятки з цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Згідно ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд .

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія "добросовісність" закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

Цивільний кодекс України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (ч.5 ст.12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Відповідно до ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно ч. 3 ст.12, ч.ч. 1, 5, 6 ст.81,78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, позивачем не надано достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини (зворотного позивачем не доведено).

Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає її інтересам, оскільки поставить під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що після ухвалення судом рішення щодо виключення запису про ОСОБА_1 , як батька ОСОБА_3 з актового запису про народження дитини, позивачем аліменти не сплачувались.

Таким чином, з огляду на викладене, вимоги позивача про повернення сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема ст. 1215 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідачки, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Л.В.Лузан