Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 серпня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Мигуль А.В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в загальному позовному провадженні цивільну справу за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», Акціонерного товариства «Ідея Банк» про застосування наслідків недійсності частини правочину,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 та просить стягнути заборгованість за укладеним 17.12.2018 з АТ «Ідея Банк» кредитним договором № Z06.00408.004648478 у сумі 108 233,13 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань. В обґрунтування вимог зазначено про отримання відповідачем на підставі укладеного договору грошових коштів в сумі 49 900,00 грн. з погодженою відсотковою ставкою та іншими, передбаченими умовами договору, платежами. Відповідач виконував кредитні зобов`язання з істотним порушенням умов договору, що призвело до виникнення указаної заборгованості. 25.07.2023 на підставі укладеного з АТ «Ідея Банк» договору факторингу № 01.02-31/23 до позивача перейшло право вимоги кредитора до ОСОБА_1 за кредитним договором № Z06.00408.004648478, тому з метою захисту прав нового кредитора, позивач просить вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», Акціонерного товариства «Ідея Банк» про застосування наслідків недійсності частини правочину, у якій відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просить суд застосувати передбачені статтею 216 ЦК України наслідки недійсності положень пунктів 1.1. та 1.11 колонки 7 розділу 6 Графіку щомісячних платежів за кредитним договором № Z06.00408.004648478 від 17.12.2018, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , зобов`язавши АТ «Ідея Банк» перерахувати заборгованість ОСОБА_1 з огляду на нікчемність вказаних пунктів та фактичної сплати за обслуговування кредитної заборгованості за весь період дії зазначеного кредитного договору.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року справу направлено за підсудністю до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 10 березня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 06 травня 2025 року за клопотанням представника відповідача витребувано з Акціонерного товариства «Ідея Банк» детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № Z06.00408.004648478 від 17.12.2018 із зазначенням окремо сплачених позичальником сум грошових коштів, спрямованих на зарахування в погашення тіла кредиту, відсотків та плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Ухвалою суду від 06 травня 2025 року зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», Акціонерного товариства «Ідея Банк» про застосування наслідків недійсності частини правочину, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, об`єднавши вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. Здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Призначено підготовче засідання по справі.

Ухвалою суду від 12 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Установлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України.

Згідно прохальної частини тексту позовної заяви, представник позивача Петренко Н.С. просить проводити розгляд справи за відсутності представника, на вимогах наполягає.

Представник відповідача адвокат Михайловська О.М. згідно поданого клопотання просить розгляд справи проводити за її та відповідача відсутності (а.с. 122-125).

Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір.

Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи 17 грудня 2018 року між позивачем Акціонерним товариством «Ідея Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитним договір № Z06.00408.004648478 від 17.12.2018, відповідно до пункту 1.1. банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49 900,00 грн. включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та 7-8-10 копія договору зх. додатками).

Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 36 місяців, датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника.

Згідно пункту 1.3, 1.4. договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 13,49% (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки становить 9,5%, що разом з маржею банку становить змінювану процентну ставку в розмірі 21,99%.

Згідно частини першої статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно статті 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

25 липня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», який в подальшому змінив найменування на ТОВ «Свеа Фінанс», як фактором, та Акціонерним товариством «Ідея Банк», як клієнтом, було укладено договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до якого клієнт відступає фактору право вимоги, а фактор набуває право вимоги, що належить клієнту і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками в розмірі портфеля заборгованості, фактор же одержує право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових зобов`язань боржників за кредитними договорами. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу, ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № Z06.00408.004648478 від 17.12.2018.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору № Z06.00408.004648478 від 17.12.2018 сторони погодили суму кредиту та процентну ставку.

Сторонами у справі не заперечується факт укладання кредитного договору, суму отриманого кредиту та розмір нарахованих відсотків за кредитом.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 108 233,13 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 42 624,98 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 29 579,03 грн. та плати за обслуговування кредиту розмірі 36 029,12 грн.

Заперечуючи проти розміру вказаної заборгованості відповідач звернувся із зустрічним позовом в якому зазначив про те, що ним здійснювалися платежі які були зараховані на погашення заборгованості за обслуговування кредиту. У той час як зміст пункту 3.2.4 кредитного договору контекстуально дублює положення пункту 1.1. та 1.11 кредитного договору в розрізі послуг щодо надання інформації за кредитом, але в пункті 3.2.4 безоплатно, а в пункті 1.11 та графіку щомісячних платежів з оплатою наданих послуг, які на підставі статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» він повинен отримувати безоплатно. У зв`язку з цим відповідач у зустрічному позові просить суд застосувати наслідки недійсності положень п. 1.1. та 1.11 кредитного договору, зобов`язавши первісного кредитора АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором з огляду на нікчемність правочину.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позову зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 766/8096/20 (провадження № 61-15716св20).

Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено у такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набранням чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування,юридичне оформлення тощо.

На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

З розрахунку заборгованості встановлено, що у період з 17.12.2018 до 17.03.2023 банком нараховано комісію за обслуговування кредиту у загальному розмірі 58 562,41 грн., з яких 22 533,29 грн. була сплачена відповідачем. При тому з вказаного розрахунку встановлено нарахування комісії в різних сумах, тобто взагалі є незрозумілим яке розрахунково-касове обслуговування кредиту здійснювалося у цей період та чому розмір вказаної комісії коливався від суми 286,23 грн. до 2 032,73 грн.

Таким чином, вказані розміри плати за обслуговування кредиту (58 562,41 грн.) у порівнянні з розміром процентів (29 579,03 грн.) та отриманого розміру кредиту (49 900,00 грн.) не можна визнати справедливими та розумними.

ТОВ «Свеа Фінанс» не було позбавлено можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються банком за таку плату.

При цьому зазначені у п. 1.11 послуги за обслуговування кредиту банком не можуть носити платний характер з огляду на той факт, що споживач має право отримувати їх безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Отже, положення кредитного договору № Z06.00408.004648478 від 17.12.2018 щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі №204/224/21.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 450/126/20, провадження № 61-5149св22.

Верховний Суду у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 295/11290/21 (провадження № 61-8534св23) виснував, що виходячи з положень статей 216, 217 ЦК України, реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пункту кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту, наявні підстави для здійснення перерахунку заборгованості за договором шляхом зарахування сплачених відповідачем коштів в сумі 22 533,29 грн. як плати за обслуговування кредиту в рахунок погашення відсотків за кредитом виходячи з розрахунку: 29 579,03 грн. (заявлені до стягнення відсотки) 22 533,29 грн. = 7 045,74 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь нового кредитора ТОВ «Свеа Фінанс».

Схожі за змістом висновки зробив Верховний Суд у постановах від 31 січня 2024 року у справ № 450/126/20, від 09 лютого 2024 року у справі № 337/3703/22 та від 12 червня 2024 року у справі № 295/11290/21 (провадження № 61-8534св23).

Щодо вимог зустрічного позову.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пунктів 1.1. (в частині оплатності плати за обслуговування кредиту) та 1.11 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту, наявні підстави для зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за договором.

Зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості з огляду на встановлення незаконності нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредиту, унеможливить стягнення з позивача за зустрічним позовом цієї суми заборгованості, а також зобов`язує банк переглянути виконання ОСОБА_1 зобов`язань за цим договором, а в разі внесення коштів в більшому розмірі - повернути їх позивачу, що забезпечує захист його інтересу у правовій визначеності.

Схожі за змістом висновки зробив Верховний Суд у постановах від 31 січня 2024 року у справ № 450/126/20 та від 09 лютого 2024 року у справі № 337/3703/22.

Разом із тим, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що 25 липня 2023 року АТ «Ідея Банк» уклало з ТОВ «Свеа Фінанс» договір факторингу № 01.02-31/23, за умовами якого ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право вимоги за кредитним договором № Z06.00408.004648478 від 17.12.2018.

Проте вимог до ТОВ «Свеа Фінанс» щодо перерахунку платежів позивач за зустрічним позовом не заявляв, хоча і вказав його співвідповідачем.

Пункт 2 частини 2 прохальної частини тексту зустрічного позову ОСОБА_1 суд розцінює як заперечення щодо первісного позову ТОВ «Свеа Фінанс», оскільки вказані вимоги стосуються розгляду справи по суті первісного позову, а не зобов`язання вчинити дії ТОВ «Свеа Фінанс» за зустрічним позовом.

У тексті позовної заяви (том 1 а.с. 75) позивачем за зустрічним позовом зазначено про вимоги саме до первісного кредитора, оскільки ТОВ «Свеа Фінанс» не є стороною договору, а лише правонаступником АТ «Ідея Банк», а отже не набув обов`язків сторони кредитного договору і правовідносини щодо застосування наслідків недійсності правочину не можуть розповсюджуватися на правовідносини між ТОВ «Свае Фінанс» та ОСОБА_1 .

Із вказаними доводами суд не погоджується з таких підстав.

У постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 759/20374/20 (провадження № 61-4425св22) вказано, що:

«тлумачення пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором».

Належним відповідачем за позовом боржника про застосування наслідків нікчемності правочину в частині комісії (зокрема, проведення перерахунку заборгованості по договору, чи стягнення коштів сплаченої комісії), є особа, якій належить право вимоги за цим договором - кредитор, а у випадку заміни кредитора - новий кредитор, про що наголошено Верховним Судом у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 295/11290/21 (провадження № 61-8534св23).

Тому з огляду на здійснений судом перерахунок заборгованості шляхом зарахування сплачених позивачем за зустрічним позовом коштів в рахунок плати за обслуговування кредитом у погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд вважає необхідним задовольнити частково вимоги в цій частині, застосувавши наслідки недійсності правочину.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 1-3 статті 12 ЦПК України).

Ураховуючи, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (статті 12,13 ЦПК України), суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням первісних вимог, суд вважає необхідним відшкодувати позивачу понесені судові витрати у справі пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічних позовних вимог до АТ «Ідея Банк» та відсутності вимог до ТОВ «Свеа Фінанс» , судові витрати позивачу за зустрічним позовом відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статями 525, 526, 530, 610, 625, 1050, 1054 ЦК України, статями 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» про стягнення заборгованості за кредитним договором частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованість за укладеним 17.12.2018 з АТ «Ідея Банк» кредитним договором № Z06.00408.004648478 у сумі 49 670 (сорок дев`ять тисяч шістсот сімдесят) гривень 72 коп., з яких: 42 624 (сорок дві тисячі шістсот двадцять чотири) гривні 98 коп., 7 045 (сім тисяч сорок п`ять) гривень 74 коп. заборгованість за відсотками.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 111 (одна тисяча сто одинадцять) гривень 70 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності частини правочину частково.

Застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зарахування платежів, здійснених ОСОБА_1 за укладеним 17.12.2018 з АТ «Ідея Банк» кредитним договором № Z06.00408.004648478, як плату за обслуговування кредиту у розмірі 22 533,29 грн., на погашення заборгованості за відсотками.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників процесу:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», , місцезнаходження за адресою: м. Київ, бул. Вацлава Гавела, буд. 6.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 28 серпня 2025 р.

Суддя А.В. Ткаченко