У х в а л а

2 вересня 2025 року

м. Київ

Справа № 489/8252/24

Провадження № 61-6893ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області (далі - скаржник)

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 31 березня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 травня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 (далі - позивачка) до скаржника про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди і

в с т а н о в и в:

1. У жовтні 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила:

(1-3) визнати протиправними та скасувати накази № 06-д від 19 серпня 2024 року, № 592-к від 20 серпня 2024 року та № 595-к від 21 серпня 2024 року (далі разом - накази);

(4) поновити позивачку на посаді провідного фахівця бухгалтерського обліку та звітності управління економіки, бухгалтерського обліку та звітності Головного управління Держпродспоживслужби у Миколаївській області (далі - посада провідного фахівця бухгалтерського обліку та звітності);

(5-6) стягнути зі скаржника середню заробітну плату за час вимушеного прогулу позивачки та 50 000,00 грн відшкодування моральної шкоди.

2. 31 березня 2025 року Ленінський районний суд міста Миколаєва ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов частково: визнав протиправними та скасував накази; поновив позивачку на посаді провідного фахівця бухгалтерського обліку та звітності; стягнув зі скаржника на користь позивачки 73 983,14 грн середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та 10 000,00 грн відшкодування моральної шкоди; відмовив у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

3. 20 травня 2025 року Миколаївський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою: змінив рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнувши зі скаржника на користь позивачки 64 855,35 грн; скасував рішення суду першої інстанції в частині відмови стягнути витрати на професійну правничу допомогу й ухвалив в цій частині нове - стягнув зі скаржника на користь позивачки 8 000,00 грн таких витрат.

4. 30 травня 2025 року скаржник сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 16903/0/220-25 від 30 травня 2025 року), у якій просив скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

5. Верховний Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

5.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

5.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: (а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; (б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; (в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; (г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

5.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

5.4. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).

5.5. Предметом позову були вимоги про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. З огляду на цей предмет, а також беручи до уваги зміст спірних правовідносин, складність справи та встановлені судами попередніх інстанцій її обставини, Верховний Суд вважає, що вона має незначну складність, не належить до винятків, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19, частиною четвертою статті 274 ЦПК України. Тому визнає цю справу малозначною.

5.6. Скаржник у касаційній скарзі зазначив, що справа має для нього виняткове значення та становить значний суспільний інтерес. Мотивував тим, що не порушив трудові права позивачки, а стягнення з нього коштів зумовить витрати коштів Державного бюджету України, що впливатиме на всіх громадян і суспільство загалом.

5.7. Верховний Суд зазначає, що незгода з оскарженими судовими рішеннями, у яких встановлені порушення скаржником прав позивачки, не означає те, що касаційна скарга має виняткове значення чи становить значний суспільний інтерес. Аргумент про наслідки для всіх громадян і суспільства стягнення зі скаржника присуджених судами коштів Верховний Суд вважає абстрактним. Немає жодних даних, які б могли підтвердити таке припущення. Скаржник не обґрунтував у цій справі, чому саме вона становить для нього виняткове значення, не продемонстрував інтерес з боку суспільства до її розгляду та вирішення, як і те, що цей інтерес є значним.

5.8. Наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначних справах можливо оскаржити у касаційному порядку, скаржник не мотивував. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

6. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

6.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

6.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

6.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

6.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує правомірну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

6.5. Скаржник отримав доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мав можливість навести аргументи та докази проти позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є правомірною.

6.6. Скаржник подав касаційну скаргу на судові рішення у справі незначної складності, судові рішення в якій за загальним правилом не можна переглянути у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків немає. За наведених умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній правомірній меті та не порушують сутність права скаржника на доступ до суду.

Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 31 березня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко