справа № 760/6112/24 головуючий у суді І інстанції Букіна О.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О.М. у місті Києві, повний текст судового рішення складено 25 червня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути на його користь з Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на його користь 7 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 серпня 2022 року було винесено постанову серії ЕАР №5743131 за порушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративний штраф у розмірі 340,00 грн. 27 серпня 2022 року позивач добровільно сплатив штраф, накладений постановою серії ЕАР №5743131 у розмірі 340,00 грн., що підтверджуєтеся квитанцією. 21 листопада 2022 року за підписом начальника ВАП УПП ДПП Прахіної Г.Ю. направлено матеріали до Уманського відділу державної виконавчої служби у м. Умані Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), для примусового виконання згаданої постанови в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1. Усі наведені обставини були зафіксовані Черкаським окружним адміністративним судом у рішенні від 22 травня 2023 року у справі № 580/240/23, та підтверджені в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року. Із рішення суду встановлено, що Управління патрульної поліції в Одеській області, звертаючи постанову про накладення штрафу від 12 серпня 2022 року до виконання, повинно було перевірити, чи сплатив позивач штраф, накладений вказаною постановою. Однак, відповідач, не перевіривши сплату позивачем такого штрафу, безпідставно звернувся до органів державної виконавчої служби для примусового її виконання. Вважає, що відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, за дисциплінарною скаргою позивача на дії посадової особи УПП в Одеській області ДПП - капітана відділу адміністративної практики Прахіної Г.Ю. було проведено службове розслідування дисциплінарною комісією та затверджено Висновок від 25 грудня 2023 року, де в діях посадової особи встановлено дисциплінарний проступок, порушення службової дисципліни, визнано її вину, а відомості, що стали підставою для призначення та проведення службового розслідування знайшли своє фактичне підтвердження. Таким чином, позивач вважає, що протиправними діями посадових осіб Департаменту патрульної поліції йому була завдана моральна шкода, яка полягала в негативних переживаннях, перебуванні в стані постійної психоемоційної напруги, нервозності, дратівливості, порушенні сну, душевних стражданнях та приниженні честі і гідності.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального права, не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Департамент патрульної поліції вказує, що позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали фізичні, душевні або психічні страждання. Поряд з цим, розмір відшкодування моральної шкоди має визначатися залежно від характеру немайнових втрат, зокрема, враховуються ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім того, розмір моральної шкоди, яка на думку позивача, підлягає стягненню на його користь, визначено ним на власний розсуд (довільно), не наведено обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди, який є завищеним. Так, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватись принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення. Таку правову позицію висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року по справі № 752/17832/14-ц. До позовної заяви позивач не надає жодних доказів у вигляді чеків, переліку обстежень чи виписного листа або будь-які інші документи на підтвердження, начебто, завдання йому моральної шкоди, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Зазначає, що стороні відповідача не надходив ні акт виконаних робіт з детальним описом, що було виконано адвокатом, ні будь-які інші документи такої угоди, що не давало змоги стороні відповідача належним чином викласти свої аргументи та обмежувало сторону відповідача у її правах. Суд ухвалюючи рішення по справі № 760/6112/24 від 25 червня 2025 року мав би виходити із засад розумності, виваженості й справедливості, принципу обґрунтованості та пропорційності розміру витрат на правову допомогу до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони, однак цього зроблено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 12 серпня 2022 року щодо ОСОБА_1 було винесено постанову серії ЕАР №5743131 за порушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративний штраф у розмірі 340,00 грн.

27 серпня 2022 року позивач добровільно сплатив штраф, накладений постановою серії ЕАР № 5743131 у розмірі 340,00 грн., що підтверджуєтеся квитанцією від 27 серпня 2022 року.

21 листопада 2022 року за підписом начальника ВАП УПП ДПП Прахіної Г.Ю. направлено матеріали до Уманського відділу державної виконавчої служби у м. Умані Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), для примусового виконання згаданої постанови в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Вищевикладені обставини встановлені Черкаським окружним адміністративним судом у рішенні від 22 травня 2023 року у справі № 580/240/23 та підтверджені в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що Управління патрульної поліції в Одеській області, звертаючи постанову про накладення штрафу від 12 серпня 2022 року до виконання, повинно було перевірити, чи сплатив позивач штраф, накладений вказаною постановою. Однак, відповідач, не перевіривши сплату позивачем такого штрафу, безпідставно звернувся до органів державної виконавчої служби для примусового її виконання.

Визнано протиправними дії Управління патрульної поліції в Одеській області щодо звернення до примусового виконання постанови від 12 серпня 2022 року серії ЕАР № 5743131.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За дисциплінарною скаргою позивача на дії посадової особи УПП в Одеській області ДПП - капітана відділу адміністративної практики Прахіної Г.Ю. було проведено службове розслідування дисциплінарною комісією та затверджено Висновок від 25 грудня 2023 року, відповідно до якого, в діях посадової особи встановлено дисциплінарний проступок, порушення службової дисципліни, визнано її вину, а відомості, що стали підставою для призначення та проведення службового розслідування знайшли своє фактичне підтвердження.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що посадовою особою відповідача були вчинені протиправні дії щодо позивача, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від останнього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на засади розумності та справедливості суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь позивача 2 000,00 грн., оскільки такий розмір моральної шкоди є співмірним з душевними стражданнями, який зазнав позивач внаслідок неправомірних дій з боку посадових осіб відповідача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

За загальним правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зокрема, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Колегія суддів враховує, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Апеляційний суд враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17, відповідно до якого питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд загальної юрисдикції за правилами позовного провадження самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі № 580/240/23, яке залишено без змін Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 рокувизнано протиправними дії Управління патрульної поліції в Одеській області щодо звернення до примусового виконання постанови від 12 серпня 2022 року № ЕАР5743131.

Із мотивувальної частини рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року вбачається, що відповідач, звертаючи постанову про накладення штрафу від 12 серпня 2022 року до виконання, не перевірив сплату штрафу позивачем, що був накладений цією постановою. Після цього, відповідач безпідставно звернувся до органів державної виконавчої служби для примусового її виконання і, як наслідок, відповідним органом ДВС було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 та визначено для позивача розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, загальна сума яких склала 146,30 грн. З зазначених підстав суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дій Управління патрульної поліції в Одеській області щодо звернення до примусового виконання постанови від 12 серпня 2022 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у подібних категоріях справ визначена презумпція моральної шкоди: у разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчувати страждання (моральну шкоду).

У рішенні в справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (пункт 37 рішення, скарга № 42255/04) від 01.07.2010 ЄСПЛ зазначив: «Суд нагадує свою незмінну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс», тому позивачу не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника розмір моральної шкоди має визначатися судом в межах справедливого розгляду конкретної справи».

Право на відшкодування шкоди з урахуванням практики ЄСПЛ повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди, завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, бо спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди позивачеві та вважає факт протиправних дій службових осіб Департаменту патрульної поліції встановленим рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року, яке залишено без змін Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року.

Визначаючи до стягнення розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду у сумі 2 000,00 грн. суд першої інстанції виходив з того, що позивачу були спричинені душевні страждання, оскільки він був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, зокрема, неодноразово звертатися до суду та до органів управління патрульної поліції, щоб довести протиправні дії посадових осіб,а тому суд вважав що розмір завданої моральної шкоди слід визначити у розмірі 2 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що компенсація у розмірі 2 000,00 грн. є достатньою для розумного задоволення потреб позивача, і не призводить до його безпідставного збагачення, враховуючи обсяг та характер душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку із протиправними діями щодо себе.

Щодо розмірі витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано договір про надання правової допомоги від 04 березня 2024 року, додаткову угоду №1 до Договору від 04 березня 2024 року та акт приймання-передачі від 08 березня 2024 року.

Розподіляючи судові витрати, суд першої інстанції урахував складність справи, об`єм виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

З огляду на викладене, суд першої інстанції мав достатньо доказів та підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

Висновки суду першої інстанції, з урахуванням обставин цієї справи, не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які відповідач послався в обґрунтування доводів апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.