Справа № 128/2153/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шевчук Л.П.,

при секретарі судового засідання Нога Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визначення частки у спільному майні, -

в с т а н о в и в:

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Зінченко А.А. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визначення частки у спільному майні.

У позовній заяві викладено наступну позицію.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вінниці померла мати позивачки ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на: 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; частину земельної ділянки площею 0,1463 га, кадастровий номер :02:006:0183, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за цією ж адресою; земельна ділянка площею 1,6495 га, кадастровий номер :03:004:0025, що розташована на території Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області. Спадкоємцями першої черги за законом, окрім позивачки, є її брат ОСОБА_3 .. Спадщину після смерті ОСОБА_4 вони із братом прийняли шляхом подачі відповідних заяв. Також, 26.11.2021 між нею та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір нотаріально посвідчений по поділ спадщини. 09.05.2024 позивачка звернулася до приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу з вимогою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, постановою від 09.05.2024 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в наданих документах зазначені прізвища ОСОБА_5 / ОСОБА_6 , внаслідок чого немає можливості перевірити належність документа, що засвідчує право власності на нерухоме майно померлій ОСОБА_4 та в документі, що посвідчує право власності на земельну ділянку, що є об`єктом спільної сумісної власності, не визначена частка померлої. За таких обставин позивачка вимушена звертатися до суду із даним позовом. Як вказано вище, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_4 .. 26.07.1988 вона, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, придбала у ОСОБА_7 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 . Проте, при укладенні даного договору була допущена помилка і прізвище матері вказано як « ОСОБА_6 » замість « ОСОБА_5 ». У свідоцтві про народження позивачки, свідоцтві про шлюб батьків, у свідоцтві про право власності на нерухоме майно, технічному паспорті на жилий будинок, домовій книзі прізвище матері вказано як « ОСОБА_5 ». В даній частині будинку її мати постійно проживала з часу придбання, користувалася та розпоряджалася ним як власник. Окрім того, її матері та ОСОБА_2 належала земельна ділянка площею 0,1463 га. Договору про визначення часток в спільному майні між ними не укладалося. З огляду на положення ст.ст. 318, 319, 372, 377 ЦК України, ст.ст. 86, 89, 120 ЗК України, вважає, що частка матері у спільній сумісній власності становить 1/2.

На підставі вищевикладеного просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт належності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , договору купівлі-продажу, що посвідчений Вінницькою районного державною нотаріальною конторою 26.07.1988 за реєстровим №1339, зареєстрований в КП «ВООБТІ» 03.08.1988, в реєстровій книзі №7 за реєстровим номером №752, де вказано прізвище покупця « ОСОБА_6 »; визначити, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1463 га, кадастровий номер :02:006:0183, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становила 1/2 частину.

Ухвалою суду від 17.06.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання (а.с. 39).

Ухвалою суду від 28.06.2024 задоволено клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Зінченка А.А. про витребування доказів (а. 43).

Ухвалою суду від 21.04.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 113).

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Зінченко А.А. не з`явилися, представник позивачки подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити його відсутність та відсутність позивачки, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі (а.с. 111).

Відповідач ОСОБА_2 надіслав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення (а.с. 92).

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином та завчасно повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається, нез`явлення учасників справи не перешкоджає вирішенню спору, а відтак судом ухвалено проводити судове засідання у їх відсутність.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта громадянина України № НОМЕР_1 ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 27).

Згідно копії Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №4 від 11.11.2021, 03.07.1993 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (а.с. 6).

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 вбачається, що 21.05.1996 ОСОБА_8 та ОСОБА_1 розірвали шлюб, після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище « ОСОБА_10 » (а.с. 7).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , а її батьками вказані ОСОБА_11 та ОСОБА_4 (а.с. 8).

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 ОСОБА_12 та ОСОБА_13 09.11.1965 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу ОСОБА_13 змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с. 5).

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 вбачається, що ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 4).

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3).

Згідно копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.07.1988 ОСОБА_7 продала ОСОБА_4 1/2 частку жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_4 на придбану частку будинку 03.08.1988 зареєстровано в КП «ВООБТІ» (а.с. 18-19).

Рішенням Вороновицької селищної ради від 17.03.2015 вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що надається у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 згідно рішення 36 сесії 06 скликання Вороновицької селищної ради; передати у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1463 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 052065300:02:006:0183, по АДРЕСА_1 , видати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 свідоцтво про право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку (а.с. 24).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.03.2015, індексний номер 35388920, та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 35388989 від 24.03.2015, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної сумісної власності належить земельна ділянка площею 0,1463 га, кадастровий номер :02:006:0183, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, 25).

Окрім того, з копій домових книг для реєстрації громадян по АДРЕСА_1 (а.с. 13-17), технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1 (а.с. 20-22), акту прийому-передачі межових знаків на зберігання від 18.1.22014 (а.с. 23), вбачається, що їх видано на ім`я ОСОБА_4 .

Відповідно до копії спадкової справи №6/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с. 48-90), позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 подали приватному нотаріусу Вінницького районного нотаріального округу Рибаченко Г.Д. заяви про прийняття спадщини після смерті їх матері ОСОБА_4 .. 26.11.2021 спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір про поділ спадщини, за умовами якого у спадщину ОСОБА_3 переходить земельна ділянка площею 1,6495, кадастровий номер :03:004:0024, яка розташована на території Вороновицької селищної ради, а у спадщину ОСОБА_1 переходить 1/2 частка житлового будинку та земельна ділянка площею 0,1463 га, кадастровий номер :02:006:0183, що розташовані по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного договору спадкоємцю ОСОБА_3 26.11.2021 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - земельну ділянку площею 1,6495, кадастровий номер :03:004:0024, яка розташована на території Вороновицької селищної ради.

При зверненні позивачки до нотаріуса за отриманням свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті матері згідно умов договору про поділ спадщини, приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Рибаченко Г.Д. було винесено постанову від 09.05.2024 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у пред`явлених документах вбачається, що є різні прізвища ( ОСОБА_5 / ОСОБА_6 ), на підставі яких немає можливості перевірити належність документа, що посвідчує право власності на нерухоме майно померлій ОСОБА_4 , та документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, що є об`єктом спільної сумісної власності, частка померлої ОСОБА_4 не визначена, нотаріус не має можливості видати свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане майно (а.с. 11-12).

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Щодо вимоги позивачки ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності спадкодавцю ОСОБА_4 правовстановлюючого документа, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд вправі встановити, факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В абз. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 зазначено, що суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Врахувавши те, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт того, що договір купівлі-продажу від 26.07.1988 за умовами якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_4 купила 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , належать ОСОБА_4 , а його встановлення має юридичне значення для позивачки, з метою забезпечення реалізації її прав, які підлягають судовому захисту, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».

Відповідно, позовна вимога ОСОБА_1 в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визначення частки померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності суд зазначає наступне.

У статті 41 Конституції України закріплено одне із основоположних прав людини і громадянина - непорушність права власності, відповідно до якого кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно, які ним здійснюються на власний розсуд. Право власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За загальним правом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. За вимогами частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майно, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом; у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом; за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частини першої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків установлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 89 ЗК України, поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до ст. 25 ЦК України - цивільна правоздатність фізичної особи виникає в момент її народження і припиняється в момент її смерті.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно аналізу положень ст. 392 ЦК України, вбачається, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч. 1 ст. 1226 ЦК України).

Як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Позивачка ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері шляхом подачі відповідної заяви приватному нотаріусу Вінницького районного нотаріального округу Рибаченко Г.Д.. Інший спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_4 її син та брат позивача ОСОБА_3 також у визначений законом строк подав нотаріусу письмову заяву про прийняття спадщини після смерті матері. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 сторонами у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір про поділ спадщини. За умовами вказаного договору позивачка успадкувала 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських спору. Однак, при зверненні до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно, позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки, зокрема, спірна земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і частка спадкодавця не визначена. За таких обставин позивачка ОСОБА_1 не може у нотаріальній конторі оформити свої спадкові права на спірну земельну ділянку після смерті матері. Таким чином, вирішити дане питання, окрім як в судовому порядку, позивачка позбавлена можливості.

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Суд звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі №640/13903/16-ц (провадження №61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі №266/5267/18 (провадження №61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі №550/1040/16-ц (провадження №61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі №601/2592/18 (провадження №61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі №127/23809/18 (провадження №61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі №361/7518/16-ц (провадження №61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі №464/1663/18 (провадження №61-9410св19), від 16 червня 2021 року у справі №570/997/19 (провадження №61-16257св20), від 14 серпня 2024 року у справі №522/3974/20, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, враховуючи те, що на час звернення позивачки до суду із даним позовом ОСОБА_4 померла, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України її цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки за померлою. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовна вимога щодо визначення за померлою ОСОБА_4 частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1463 га, з кадастровим номером :02:006:0183, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст. 25, 1216, 1217, 1218, 1221, 1222, 1223, 1225, 1261, 1268, 1269, 1273, 1274, 1275 ЦК України, керуючись, ст.ст. 1, 10, 76-80, 89, 258, 259, 263-265, 273, 293-294, 315, 319, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визначення частки у спільному майні задовольнити частково.

Встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме, встановити, що Договір купівлі-продажу від 26 липня 1988 року, що посвідчений державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Надольською Т.П. та зареєстрований в реєстрі за №1339, відповідно до якого ОСОБА_4 набула у власність 1/2 частину жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель АДРЕСА_1 , належать ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , мешканка АДРЕСА_2 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрований в АДРЕСА_3 , мешканець АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_9 , мешканець АДРЕСА_4 .

Суддя Л.П. Шевчук