Справа № 545/3440/23
Провадження № 2/545/83/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.08.2025Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Стрюк Л.І.,

з участю секретаря: Гаврися В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтавіцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю подружжя,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила визнати спільною сумісною власністю житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки «ВАЗ», моделі «2107», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1451 смЗ з державним номерним знаком НОМЕР_1 , причіп марки «ЛЕВ», моделі «183121», 2013 року випуску. Визнати право власності на 1/2 частини житлового будинку загальною площею 108,7 м2, житлова площа 49,9 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, площею 0,26 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути із ОСОБА_2 вартість 1/2 частини транспортного засобу «ВАЗ - 2107», легковий седан - В, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1451 см3, державний номерний знак - НОМЕР_2 , у сумі 42050,00 гривень та вартість 1/2 частини причіпу легкового - В «ЛЕВ 183121», моделі «183121», 2013 року випуску, у сумі 9500 гривень, а також понесені судові витрати, що становлять сплачений судовий збір та 200000 грн правової допомоги.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 11.10.1986, який був розірваний рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2022 року, за час перебування в шлюбі було придбане спірне майно за спільні кошти, оскільки протягом подружнього життя вона працювала та вкладала свої зусилля в спільний побут та майно нарівні з відповідачем.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що земельна ділянка, житловий будинок разом з надвірними спорудами та транспортні засоби, побудовані та придбані хоч і за час перебування у шлюбі, проте за його особисті кошти, тому на вказане майно не розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя.

У відповіді на відзив позивач вказувала, що за час проживання з відповідачем у шлюбі нарівні з чоловіком вкладала свої кошти та сили для зведення будинку на виділеній земельній ділянці та придбання транспортних засобів для потреб сім`ї.

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , у якому просив визнати його особистою приватною власністю земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки «ВАЗ», моделі 2107, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1451 см? д.н.з. НОМЕР_2 , причіп марки «ЛЕВ», моделі 183121, 2013 року випуску. Також просив стягнути з відповідача за зустрічним позовом понесені ним судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

Вважає, що спірне майно належить йому на праві особистої приватної власності, так як земельна ділянка приватизована ним 21.06.1995, до моменту набрання законної сили СК України, натомість під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, у якому відсутня презумпція спільної сумісної власності майна, а житловий будинок та транспортні засоби були набуті ним за його особисті кошти та в силу п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України не можуть бути визнані спільним майном подружжя.

Ухвалою Полтавського районного суду від 07 грудня 2023 року об`єднано вимоги за зустрічним позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спальною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.

У судовому засіданні сторони та їхні представники підтримали свої вимоги, надавши пояснення, що за змістом аналогічні тим, які викладені у письмових заявах по суті спору.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 11.10.1986 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який розірваний рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2022 року (т.1 а.с. 13).

Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ №013647, виданого 21.10.1995, громадянину України ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Микільської сільської ради від 17.12.1993 №100 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,50 га. Земельна ділянка розташована на території с. Микільське Микільської сільської ради для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства(т. 1 а.с. 20). Рішенням тридцять четвертої сесії восьмого скликання Терешківської сільської ради від 16.04.2024 ОСОБА_2 затверджена технічна документація із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(кадастровий номер :01:001:0651) у АДРЕСА_1 на території Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області загальною площею 0,2500 га(Т.1 а.с.200), право власності на яку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно(Т.1 а.с.201).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.01.2006 житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 108,7 кв.м, житловою площею 49,9 кв.м, що складається з житлового будинку А-1, літньої кухні Б,б, гаражу Б1, сараю Б2, сараю б1, сараю В, погрібу б2, вбиральні Г, воріт, хвіртки, огорожі №1, 2,3, ями вигрібної №4, ями вигрібної №5, колодязь пробивний №6, належить ОСОБА_2 (т.1 а.с. 19). Дата прийняття рішення про державну реєстрацію права власності - 09.02.2006

Як вбачається з інформації, наданої Головним сервісним центром МВС в Полтавській області, відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 04 вересня 2023 року за громадянином ОСОБА_2 зареєстровані такі транспортні засоби:

-10.07.2002, причіп марки «КРАЗ», моделі «8138», 1991 року випуску;

-04.07.2006, автомобіль марки «ВАЗ», моделі «2107», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1451 см3;

-27.12.2013, причіп марки «ЛЕВ», моделі «183121», 2013 року випуску.

Згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Проф Плюс Експерт» від 06.09.2023 ринкова вартість об`єкту оцінки легковий седан-В ВАЗ 2107 84100 грн, відповідно до висновку цього ж суб`єкта оціночної діяльності ринкова вартість об`єкту оцінки причепу легкового-В ЛЕВ 183121- 19000 грн (т.1 а.с. 41, 49)

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до положень частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав може бути визнання права.

Щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17 (провадження №61-46638св18) та підтверджена у постановах від 22 травня 2024 року у справі № 369/14186/17 (провадження № 61-10496св23), від 29 травня 2024 року у справі № 756/11904/19 (провадження № 61-8235св22).

ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, які б спростували той факт, що житловий будинок та транспортні засоби є спільним сумісним майном подружжя.

Суд критично оцінює показання свідка - рідного брата відповідача - ОСОБА_3 та надані суду розписки про дарування останнім грошових коштів(Т. 1 а.с.129,130), оскільки він є близьким родичем та заінтересованою особою сторони у справі. Окрім того, цей факт спростовується показаннями свідка ОСОБА_4 (сина сторін) та свідка ОСОБА_5 , які стверджували, що ОСОБА_2 позичав гроші у сусідів та родичів для придбання транспортних засобів. Разом з тим, жоден інший об`єктивний доказ не підтверджує факту отримання ОСОБА_2 у дар грошових коштів для придбання транспортних засобів.

Отже, позовні вимоги у частині визнання житлового будинку та транспортних засобів спільною сумісною власністю подружжя підлягають задоволенню.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Оцінивши надані сторонами докази та встановивши, що відповідачем за первісним позовом не спростована презумпція спільності майна подружжя на спірний будинок, суд приходить до висновку, що спірний будинок є спільним майном подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 його частину.

Згідно з усталеною судовою практикою застосування статті 71, статті 365 ЦК України суд визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. При цьому визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України (див. постанову Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 691/1240/18).

Щодо поділу земельної ділянки суд дійшов таких висновків

Встановлено, що ОСОБА_2 у порядку безоплатної приватизації отримав у власність земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався.

При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному

з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого

2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/6318/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 158/1378/20-ц, від 31 січня 2023 року у справі № 587/2739/20.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.

Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Аналогічні положення містить ст. 30 ЗК України (від 18 грудня 1990 року N 561-XII), чинного на момент передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

Встановлено, що право власності на спірний житловий будинок зареєстроване 09.02.2006.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд доходить висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність ОСОБА_2 у порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній розташований будинок, який є спільною власністю подружжя та підлягає поділу, тому до ОСОБА_1 переходить право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0651 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,25 га у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Щодо стягнення вартості частки транспортних засобів суд виходить із таких міркувань

Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).

Даний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року справа №345/2224/20 провадження № 61-5915св22.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, у зв`язку з тим, що транспортні засоби автомобіль марки «ВАЗ», моделі «2107», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1451 см3 та причіп марки «ЛЕВ», моделі «183121», 2013 року випуску є речами неподільними та те, що позивач за первісним позовом заявила вимогу компенсації 1/2 вартості майна, вказана вимога підлягає задоволенню та стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 1/2 вартості автомобіля марки «ВАЗ» в розмірі 48050 грн та 1/2 вартості причіпу марки «ЛЕВ» в розмірі 9500 грн.

Суд відхиляє твердження відповідача та його представника про те, що звіти про оцінку автомобіля та причепу легкового проведені без їхнього огляду експертом-оцінювачем з огляду на таке.

Згідно із частиною четвертою статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються статтею 12 цього Закону.

Статтею 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, а згідно з частиною 2 цієї статті оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності-суб`єктом господарювання відповідно до договору.

Згідно зі Звітами про оцінку, оцінювачем було визначено ринкову вартість автомобіля та причепу визначеної марки та моделі на основі порівняльного аналізу вартості аналогічних транспортних засобів, представлених на ринку, без проведення їхнього огляду.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) може виконувати оцінювач, який має не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна, експертні ради, що спеціально створені саморегулівними організаціями оцінювачів з метою контролю за якістю оцінки майна, яка проводиться оцінювачами - членами саморегулівної організації, оцінювачі, які мають не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна та працюють у Фонді державного майна України, а також інших органах, зазначених у статті 5 цього Закону(частина друга статті 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Відповідач не вчиняв визначених чинним законодавством дій на спростування оцінки майна в оспорюваних звітах, зокрема, не заявляв клопотань про проведення рецензування звіту про оцінку майна, оскільки у разі незгоди з результатами оцінки майна, він мав право звернутися з клопотанням про призначення рецензування звіту про оцінку майна.

Крім того, ОСОБА_2 , вважаючи, що ринкову оцінку транспортних засобів завищено, не надав відомостей щодо альтернативних варіантів визначення їхньої вартості чи порівнянь із аналогічними об`єктами, не надав висновку експерта та не заявляв клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи у судовому засіданні.

При цьому суд враховує і ту обставину, що ОСОБА_2 у зустрічному позові визначив ціну позову як і в первісному, тим самим визнавши обставини щодо визначення вартості спірного майна.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд вбачає наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки презумпція спільної сумісної власності подружжя відповідачем не спростована, частки майна дружини та чоловіка є рівними і інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи те, що задоволення первісного позову повністю виключає задоволення зустрічного, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 60, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 174, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ,і НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки «ВАЗ», моделі «2107», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1451 см3 з державним номерним знаком НОМЕР_2 , причіп марки «ЛЕВ», моделі «183121», 2013 року випуску.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ), право власності 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 108,7 м2, житлова площа 49,9 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, площею 0,25 га з кадастровим номером :01:001:0651, за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) право власності 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 108,7 м2, житлова площа 49,9 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, площею 0,25 га з кадастровим номером :01:001:0651, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути зі ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ), на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) вартість 1/2 частини транспортного засобу «ВАЗ 2107», легковий седан В, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1451 см3, державний номерний знак - НОМЕР_2 , в сумі 42050,00 (сорок дві тисячі п`ятдесят гривень 00 копійок) гривень.

Стягнути зі ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ,і НОМЕР_4 ) вартість 1/2 причепу легковогоВ «ЛЕВ», моделі «183121», 2013 року випуску, в сумі 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот гривень 00 копійок) гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: Л. І. Стрюк