Справа № 717/1478/25
Номер провадження2/717/380/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2025 селище Кельменці

Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Телешмана О.В.,

з участю секретаря судового засідання Глібіщук М.Л.,

позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася;

представник позивача Лазарєв М.О. в судове засідання з`явився в режимі відеоконференції,

відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився;

представник відповідача адвокат Мельник О.В. в судове засідання з`явилася в режимі відеоконференції,

представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився;

Позивач ОСОБА_1 подала до Кельменецького районного суду Чернівецької області позовну заяву, в якій просить:

визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за адресою : АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи, на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачки ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, зазначених в позові, та пояснив, що позивачка та відповідач проживали в зареєстрованому шлюбі з 21.04.2015 року. Проте в травні 2025 року рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці шлюб між подружжям розірвано. Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з моменту народження та на даний час, зокрема після розірвання шлюбу, проживає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу батьки не домовилися щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а згідно з ч.1 ст. 160 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Оскільки між сторонами не було згоди щодо місця проживання дитини, відповідач усно повідомляв позивачці, що може забрати від неї дитину і, навіть, вивезти її за кордон, хоча відповідач не заперечує той факт, що дитина проживає з позивачкою. Тому з превентивною метою для забезпечення прав дитини та матері на вирішення питань, які потребують згоди слід визначити місце проживання дитини з позивачкою.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнала повністю та пояснила, що син позивачки та відповідача з народження і по даний час проживає з позивачкою. Батько не заперечував та не заперечує на даний час, щоб дитина проживала з матір`ю, тобто з позивачкою, тобто спору немає. Позивачка та її представник не надали доказів, що відповідач якимось чином порушу права позивачки чи дитини щодо місця проживання їхнього сина. Позивачка та її представник не надали доказів, що відповідач створював або створює перешкоди позивачці та дитині у вирішення питань, які потребують згоди батька. Тобто відповідач не порушував права позивачки та права дитини, відтак спору немає і в позові слід відмовити за безпідставністю.

Представник третьої особи, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився та не надав суду висновок щодо вирішення спору.

Інші заяви та клопотання не надходили.

Інші процесуальні дії у справі не вчинялися.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією її паспорта серії НОМЕР_2 , та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 21 квітня 2015 року у центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис за № 582.

Позивачка та її представник в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не надали суду доказів, що шлюб між сторонами припинено шляхом його розірвання в судовому порядку.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_3 від 13 червня 2018 року.

Позивач ОСОБА_1 фактично проживає з неповнолітньою дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру Чернівецької територіальної громади № 2025/006561634 від 19.05.2025 року, № 2025/006561488 від 19.05.2025 року, позивачка є співвласником вказаної вище квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 30.04.2014 року, зареєстрованого у реєстрову книгу за №49717 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №23925430 від 08.07.2014 року.

Між сторонами склалися сімейні правовідносини з приводу місця проживання дитини.

Позивачка та її представник в порушення ст.81 ЦПК України не надали суду жодних належних та допустимих доказів, що позивач порушує права позивача або їхньої дитини та оспорює місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, судом встановлено, що на даний час зареєстрованим та фактичним місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є АДРЕСА_1 і на час розгляду даної справи відповідач не оспорює місце проживання дитини та зареєстроване місця проживання дитини.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1, ч.2 та ч.3 ст.55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року(далі - Конвенція), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ті обставини, що малолітня дитина тривалий час постійно проживала з батьком, прихильна до нього, висловила бажання проживати і надалі з ним, батько належним чином турбується про дитину, є виключними обставинами, які дають підстави визначити місце проживання дитини саме з батьком. При цьому, у даному випадку не йдеться про розлучення дитини з її матір`ю, оскільки мати з дитиною не проживала.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально - побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Батько та мати дитини у разі визначення місця проживання останньої з будь ким з них не обмежені у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участі у її вихованні й можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою дитини щодо встановлення часу спілкування в добровільному порядку, а в разі спору за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5- 7 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачка та її представник в порушення ст.81 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів, що відповідач не визнав або оспорює права позивачки на проживання з нею їхнього сина, а також порушує права та інтереси їхньої дитини.

Також суд, з огляду на заперечення представника відповідача, вважає за необхідне зазначити таке.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань (постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20).

Враховуючи викладене вище наведене, суд вважає, що на момент розгляду даної справи відсутні підстави для закриття провадження в даній справі, так як на думку позивачки залишалося неврегульованим питання місця проживання малолітньої дитини, проте, зважаючи на те, що в ході судового розгляду судом встановлено відсутність порушень відповідачем прав та інтересів позивачки і дитини, суд вважає, що в позові ОСОБА_1 слід відмовити повністю за безпідставністю.

На підставі ст. ст. 51 Конституції України, ст. 3,9,18,27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року ст.29 ЦК України, ст. 7, 18,19, 24,55, 56, 105, 110, 112,141,153,157,160,161 СК України, керуючись ст. ст. 12, 19, 76-81, 141,206, 247, 258, 259, 263- 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 (проживає у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 03.09.2025 року.

Суддя Телешман О.В.