УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 725/566/25

провадження № 61-10722ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Саламандик Андрій Іванович, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення.

Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівці від 28 квітня

2025 року у позові ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували про перебування у власності позивача спірної квартири чи її частини.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 28 квітня

2025 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення частково позову.

Усунено перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення у вказану квартиру.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд встановивши, що 1/2 частини спірної квартири належить на праві власності позивачу і він як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися належним йому майном, проте відповідач чинить йому перешкоди у користуванні таким майном, дійшов висновку про наявність правових підстав для частково задоволення позову у спосіб усунення перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення у вказану квартиру.

18 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Саламандик А. І. Через підсистему «Електронний Суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 липня 2025 року.

У касаційній скарзі представник заявника просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження судового рішення представник заявника зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суд застосував норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладеного у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц,

від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20.

Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Суди встановили, що рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

За час перебування у шлюбі, сторони придбали квартиру, за адресою:

АДРЕСА_2 , загальною площею 36,64 кв. м.,

що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 квітня 2013 року.

Вказана квартира складається з двох окремих кімнат 103-3 площею

11,80 кв. м. та 103-4 площею 16.90 кв. м., коридору 103 площею 1,60 кв. м., суміщеного санвузла 103-2 площею 3,10 кв. м., комори 3-5 площею 0,30 кв. м. та кухні загального користування CXVII площею 16,00 кв. м.

Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівці від 24 січня

2018 року у справі № 725/4757/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 квітня 2018 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_2 кімнату 103-3 площею 11,80 кв. м.,

ОСОБА_1 - кімнату 103-4 площею 16,90 кв. м., комору 103-5 площею 0,30 кв. м., а коридор 103 площею 1,60 кв. м., вбиральню з ванною

103-2 площею 3,10 кв. м., кухню CXVII площею 16,00 кв. м. залишено у загальному користуванні.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17.

Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

Відповідно до статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

У постанові від 17 червня 2024 року у справі № 370/2850/20 Верховний Суд вказав на те, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24 січня 2018 року у справі

№ 725/4757/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_2 кімнату 103-3 площею 11,80 кв. м., ОСОБА_1 кімнату 103-4 площею 16,90 кв. м., комору 103-5 площею 0,30 кв. м.,

а коридор 103 площею 1,60 кв. м., вбиральню з ванною 103-2 площею 3,10 кв. м., кухню CXVII площею 16,00 кв. м. залишено у загальному користуванні.

В мотивувальній частині вказаного рішення суду у справі № 725/4757/17 встановлено преюдиційний факт того, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 04 березня 2013 року у період її перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , а отже є їх спільною сумісною власністю.

При цьому, апеляційний суд правильно керувався тим, що відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 та від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

В свою чергу, апеляційний суд, надаючи оцінку обґрунтованості пред`явленій ОСОБА_2 до ОСОБА_1 позовній вимозі про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом вселення, виходив із наступного.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20

З урахування вищевикладеного, в результаті визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 згідно з рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 24 січня 2018 року, правовий режим спірного нерухомого майна як спільної сумісної власності сторін спору залишився незмінним.

Верховний суд у постановах від 06 вересня 2023 року у справі

№ 466/8225/20 та від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 дійшов висновку, що заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Як встановив апеляційний суд, відповідач, заперечуючи у відзиві проти позову вказувала на те, що позивачем не надано жодного правовстановлюючого документу, який би свідчив, що останній є власником чи співвласником спірного нерухомого майна. Тобто відсутня будь-яка правова підстава, яка б зобов`язувала відповідача впустити проживати в її особисте житло абсолютно чужу людину для неї.

Додатково також вказувала на те, що у спірній квартирі разом з нею також проживають двоє спільних із позивачем дітей (неповнолітній син та повнолітня дочка), а тому вселення позивача призведе до суттєвого погіршення житлових умов.

Аналогічні доводи ОСОБА_1 містяться й у відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, відповідач заперечувала як обставину належності ОСОБА_2 частки у праві власності на спільне нерухоме майно, так і наявності правових підстав для користування позивачем цим майном.

Окрім цього, відповідач фактично визнала ту обставину, що на даний час проживає разом із дітьми в обох житлових кімнатах спірної квартири.

Разом з цим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлена ОСОБА_2 позовна вимога про усунення перешкод в користуванні кімнатою 103-3 площею 11,80 кв. м. та комунальними зручностями у вказаній квартирі, шляхом його вселення, сформульована некоректно.

Як зазначалось вище, одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

За встановлених апеляційним судом обставин справи ОСОБА_2 належить частка у праві власності на спільне із ОСОБА_1 нерухоме майно, а не право власності на кімнату 103-3 площею 11,80 кв. м.

Рішенням суду у справі № 725/4757/17 визначено лише порядок користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 .

Зі змісту визначених підстав позову є очевидним те, що позивач, звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін спору, і відповідачкою як іншим співвласником чиняться перешкоди у здійсненні права користування цим майном.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Некоректне формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 серпня 2021 року у справі № 149/2736/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18 вказала на те, що якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов могли бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії.

Установивши, що 1/2 частини спірної квартири належить на праві власності позивачу і він як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися належним йому майном, проте відповідач чинить йому перешкоди у користуванні таким майном, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову у спосіб усунення перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення у вказану квартиру.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах 22 серпня 2018 року у справі

№ 925/1265/16, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц,

від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, з огляду на таке.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 розглядався спір щодо скасування державних актів на право користування земельними ділянками, де суд касаційної інстанції відмовляє в задоволенні позову з підстави спливу позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц розглядався спір щодо визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок та визнання договорів оренди земельних ділянок поновленими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 розглядається спір щодо визнання недійсними відкритих торгів (аукціону), визнання недійсним протоколу електронного аукціону, визнання недійсним з моменту укладення договору

купівлі-продажу майнових прав за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Касаційна скарга не має обґрунтованих посилань на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а зводиться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішенням, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Саламандик Андрій Іванович, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 липня

2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська