КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8133/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 3 лютого 2025 року (суддя Колесник О.М.) про заміну стягувача у виконавчому провадженні по виконанню рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

встановив:

у вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів її заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 12 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття чи до часу, поки ОСОБА_3 не захоче повернутись до батьків.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 415 від 16 липня 2019 року її призначено опікуном над малолітньою онукою (по батьківській лінії) - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мати ОСОБА_3 ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 7 червня 2016 року у цивільній справі №284/1827/14-ц.

Позивачка посилалася на те, що ОСОБА_3 проживає в неї з раннього дитинства, вона забезпечує дитину всім необхідним, купує їй одяг, купує та готує їжу, несе витрати по навчанню та лікуванню, при цьому мати ОСОБА_3 жодного разу її не провідувала.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 9 грудня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів її доходів щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2019 року і до досягнення нею повноліття.

У січні 2025 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою, у якій просила замінити стягувача - ОСОБА_1 на неї у виконавчому провадженні НОМЕР_1, яке перебуває на примусовому виконанні у Дарницькому відділі державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), посилаючись на те, що рішенням суду у даній справі з її матері

ОСОБА_2 стягнуто аліменти на неї на користь її баби ОСОБА_1 , яка була її піклувальником. Однак, розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 780 від 2 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звільнено від повноважень піклувальника відносно неї, у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 3 лютого 2025 року заяву задоволено. Замінено стягувача ОСОБА_1 на ОСОБА_3 у виконавчому провадженні НОМЕР_1 по виконанню рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 грудня 2020 року у справі № 753/13466/19 (провадження № 2/753/8134/20) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх її доходів щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2019 року і до досягнення нею повноліття.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права.

Позивачка зазначає, що її не запросили на розгляд заяви, не направили копію заяви та позбавили можливості подати відзив, а розгляд справи був проведений у відсутність учасників справи.

Позивачка посилається на те, що майже все життя її онука ОСОБА_3 прожила разом з нею, оскільки батьки її життям не цікавились, аліменти мати ОСОБА_3 сплачувала не регулярно. Однак, наразі її онука стала мусульманкою, почала проживати з повнолітнім чоловіком, кинула навчання та виносить речі з квартири, в тому числі гроші, які вона збирала на своє лікування та навчання ОСОБА_3 . У подальшому ОСОБА_3 почала її шантажувати, погрожуючи зверненням до правоохоронних органів із заявою про те, що начебто її чоловік, якому 70 років, здійснював по відношенню до неї сексуальне насильство. Також, ОСОБА_3 привела до неї додому тварин, яких із собою не забрала, та яких потрібно годувати, крім цього, оскільки ОСОБА_3 була зареєстрована у її квартирі, вона була вимушена сплачувати за неї вартість комунальних послуг.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заявниця ОСОБА_3 та боржниця ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися шляхом направлення судових повісток на поштові адреси місць реєстрації (с.с. 75-76, 79 т.2), повістка, направлена ОСОБА_3 , повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші, що адресат відсутній за вказаною адресою (с.с.76-77).

24 червня 2025 року ОСОБА_3 направила на поштову адресу Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи за її відсутності, яка підписана її електронним підписом (с.с.81-84 т.2).

Дарницький відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлено шляхом направлення судової повістки - повідомлення до електронного кабінету (с.с. 80).

Заявниця ОСОБА_3 , боржниця ОСОБА_2 та представник Дарницького ВДВС у місті Києві у судове засідання не з`явились, клопотання про його відкладення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка апеляційну скаргу підтримала, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Ухвалюючи рішення суду за відсутності учасників справи, суд першої інстанції виходив з того, що заявник та заінтересована особа були повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином. Оскільки неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду даного процесуального питання, суд вважав за можливе розглянути заяву у їх відсутність.

Однак, висновок суду першої інстанції не ґрунтується на нормах процесуального права.

Частина 3 статті 442 ЦПК України передбачає, що суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Отже, суд першої інстанції не врахував, що крім заявниці та заінтересованої особи, які зазначені у заяві ОСОБА_3 , про судове засідання суд зобов`язаний був повідомити всіх учасників справи, у тому числі позивачку, яка є стягувачем, та відповідачку, яка є боржником у виконавчому провадженні.

Порядок повідомлення учасників справи про судове засідання визначений у статті 128 ЦПК України.

Частина 2 статті 128 ЦПК України передбачає, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (часина 4 статті 128 ЦПК).

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18).

Однак матеріали справи не містять доказів того, що стягувач ОСОБА_1 та боржник ОСОБА_2 , які є учасниками справи, повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду заяви ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчого провадження.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, з ухваленням нового судового рішення апеляційним судом.

При цьому, колегія суддів зазначає, що вимоги апеляційної скарги про направлення справи до суду першої інстанції для нового розгляду задоволенню не підлягають, так як це не передбачено положеннями статті 374 ЦПК України.

З матеріалів справи встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 9 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів її доходів щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2019 року і до досягнення нею повноліття.

Заявниця зазначала, що на примусовому виконанні у Дарницькому відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 по виконанню зазначеного заочного рішення суду.

2 жовтня 2024 року розпорядженням № 780 Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_1 звільнено від повноважень піклувальника над неповнолітньою онукою, дитиною, позбавленою батьківського піклування,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її житлом та майном у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння з піклувальником.

Згідно з частинами 1, 2 статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 зазначила, «що вирішувати питання про заміну сторони виконавчого провадження слід з урахуванням норм Закону України «Про виконавче провадження».

Так, частиною першою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

На стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 334 цього Кодексу (статтею 442 ЦПК України ) з урахуванням підстав, визначених статтею 52 ГПК України (статтею 55 ЦПК України) . У цьому випадку приписи статті 334 ГПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва на стадії виконання судового рішення, застосовуються разом з положеннями статті 52 цього Кодексу (статті 55 ЦПК України)».

Частина 1 статті 55 ЦПК України передбачає, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Звертаючись до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, ОСОБА_3 посилалася на те, що розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 780 від 2 жовтня 2024 року стягувача за виконавчим провадженням ОСОБА_1 звільнено від повноважень піклувальника відносно неї.

Відповідно до статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із статтею 129 Конституції України та статті 2 ЦПК України однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення.

За змістом статті 129-1 ЦПК України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 18 ЦПК України визначено обов`язковість судового рішення.

У контексті положень статей 129, 129-1 Конституції України, статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 2, 18 ЦПК України

виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією із гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 9 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів її доходів щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2019 року і до досягнення нею повноліття.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що аліменти є власністю дитини ОСОБА_3 , однак за змістом резолютивної частини рішення аліменти на користь ОСОБА_1 стягнені до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів виходить з того, що судове рішення є актом судового розгляду справи, його метою є досягнення юридичної визначеності у спірних правовідносинах, воно є обов`язковим до виконання. У резолютивній частині рішення суду знаходить відображення присуд суду, оскільки викладено висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог.

На підставі указаного судового рішення виникло правовідношення, у якому ОСОБА_1 зобов`язана використовувати отримувані нею аліменти на утримання онуки ОСОБА_3 відповідно до вимог закону.

Враховуючи положення статті 55 та 442 ЦПК України,право неповнолітньої дитини на самостійне одержання коштів та самостійне розпорядження ними не є підставами для правонаступництва у розумінні статті 442 ЦПК України та частини 5 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того колегія суддів враховує, що на час звернення до суду із заявою ОСОБА_3 виповнилося 17 років 11 місяців, тобто стягнення щомісячних аліментів повинно було припинитися через 20 днів після звернення до суду з даною заявою.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 не використовувала отримані аліменти на онуку ОСОБА_3 , не зазначила про це заявниця і у своїй заяві, а також не повідомила чи проживає вона разом із ОСОБА_1 та чи здійснює остання її утримання на час звернення до суду із даною заявою. Хоча у заяві ОСОБА_3 зазначила своє місце реєстрації та проживання адресу, за якою зареєстрована ОСОБА_1 .

Як повідомила ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду, боржниця ОСОБА_2 має значну заборгованість за аліментами, хоча вона продовжувала утримувати ОСОБА_3 за власні кошти, оплачувати за неї комунальні послуги та здійснювати інші необхідні витрати.

На час розгляду даної апеляційної скарги ОСОБА_3 досягла повноліття і стягнення періодичних платежів щодо виплати аліментів мало припинитися.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що заявницею ОСОБА_3 не доведено наявність підстав для заміни її на стягувача у виконавчому провадженні у порядку, передбаченому ст. 442 ЦПК України.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 3 лютого 2025 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про заміну стягувача у виконавчому провадженні відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена до

Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук