Справа № 462/1239/25 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2501/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О.Р.

з участю відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Пацури А.-Н. А., представника позивачки адвоката Колодій Ю. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, який зареєстрований 19 квітня 2011 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №120.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 19 квітня 2011 року позивач з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, і від спільного життя мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У позові зазначають, що у шлюбі протягом останніх років повністю зникло взаєморозуміння внаслідок чого позивач із відповідачем перестали підтримувати шлюбні відносини та не ведуть спільне господарство. У позові також посилаються на те, що сім`я остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважають, що подальше сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим та недоцільним.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2025 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що був зареєстрований 19 квітня 2011 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 120.

Після розірвання шлюбу позивачу змінено прізвище на дошлюбне ОСОБА_4 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 211 грн 20 коп. понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши у липні 2025 року апеляційну скаргу, в якій міститься прохання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач бажає зберегти сім`ю, в тому числі і з метою захисту інтересів спільної доньки сторін. Зазначає, що дізнавшись про позов про розірвання шлюбу, він подав до суду клопотання про надання терміну на примирення, таке було задоволено судом, сторонам надано термін на примирення. За цей час заявник намагався примиритися із позивачкою, однак, остання не йшла на контакт, натомість провокувала сварки. Такі непорозуміння важко впливають на психологічний стан доньки. Фінансовим забезпеченням та вихованням доньки заявник займається сам. Звертає увагу на те, що позивачка з грудня 2024 року покинула заявника та доньку, проживає окремо, про місце свого проживання не повідомляла. Окрім того, також із позивачкою є спірні питання щодо поділу спільного майна. Вважає, що розгляд справи мав відбуватися за участю сторін, заявник позбавлений був можливості надати суду свої пояснення.

20 серпня 2025 року зареєстровано відзив представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Аналіз змісту відзиву зводиться до того, що позивач підтримує думку про розірвання шлюбу, не бажає зберігати сім`ю, вважає законним рішення суду першої інстанції, а вимоги апеляційної скарги безпідставними. Просить рішення суду залишити без змін,апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, а також представника позивачки, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 19 квітня 2011 року у Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №120 (а.с. 5), сторони мають малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Сторони не заперечують, що між ними вже тривалий час відсутнє взаєморозуміння та виникають конфлікти, тому вони проживають окремо, не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету, а відтак фактично не підтримують жодних відносин.

Судом першої інстанції було надано сторонам трьохмісячний термін на примирення, однак таке не відбулось і позивач наполягає на розірванні шлюбу.

Звертаючись в суд з позовом, позивачка зазначила, що у шлюбі протягом останніх років повністю зникло взаєморозуміння внаслідок чого позивач із відповідачем перестали підтримувати шлюбні відносини та не ведуть спільне господарство. У позові також посилаються на те, що сім`я остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважають, що подальше сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим та недоцільним, тому просила позов задовольнити.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою та четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із статтею 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до частини третьої статті 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Частина друга статті 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11(із наступними змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до положень статті 24 СК України примушування до шлюбу не допускається.

У справі, що переглядається встановлено, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Суд першої інстанції намагався зберегти сім`ю сторін, надавав їм термін для примирення, проте вони не помирилися, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, що свідчить про втрату ними один до одного довіри та хороших почуттів, притаманних подружжю.

Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім`ї сторін неможливе, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову та розірвання шлюбу.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що дана справа повинна розглядатися з викликом сторін, колегія суддів роз`яснює приписи статті 19 ЦПК України, які регламентують, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку спрощеного позовного провадження призначеного для розгляду малозначних справ. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є, серед інших, і справи про розірвання шлюбу.

В свою чергу, частина п`ята статті 279 ЦПК України передбачає, що , суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будьякої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Разом з тим, частина шоста статті 279 ЦПК України наводить підстави за яких суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

При розгляді даної справи судом першої інстанції при визначенні порядку розгляду справи було ураховано предмет її розгляду, який чітко визначено у переліку справ, що підлягають розгляду за правилами спрощеного провадження, дана справа є малозначною і такою, яку за правилами статей 19, 274, 279 ЦПК України доцільно розглянути у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув дану справу у відповідності до норм чинного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29 серпня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич