Провадження № 2/369/4277/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2025 м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В., розглянувши заяву позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 369/18722/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дітьми батьком, який проживає окремо, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Кривоозерської селищної ради Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 369/18722/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дітьми батьком, який проживає окремо, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Кривоозерської селищної ради Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини.

Так, позивач за первісним позовом просив суд:

1. Визначити порядок участі батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та спілкуванні з ним, дотримуючись режиму харчування, розвитку, відпочинку та стану здоров`я дитини, у наступному порядку:

- проводити зустрічі батька з дитиною щоденно, але не менше 3-х годин на день, з можливістю перебування з дитиною за місцем проживання (перебування) батька, проте у будь-якому разі за територіальним місцем проживання (перебування) дитини (населеному пункті місця проживання дитини з матір`ю). Час, місце та спосіб проведення часу батька з дитиною узгоджується спільно обома батьками дитини щотижнево засобами електронного чи телефонного зв`язку, у тому числі на Вайбер чи смс-повідомленням;

- у разі хвороби дитини, що припадає на день зустрічі, мати дитини надас докази хвороби дитини, а саме: медичну картку дитини із записом огляду сімейного лікаря, та переносить зустріч на іншу погоджену з батьком дитини дату;

- зобов`язати мати дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не пізніш як за добу до дати побачень повідомляти батька дитини про місце (адресу), де знаходиться дитина і де батько дитини має можливість забрати дитину на період побачення та/або відпочинку та куди повинен повернути дитину після закінчення часу побачень та/або відпочинку; у такому самому порядку мати дитини повідомляє батькові дитини про обставини, які перешкоджають та/або унеможливлюють здійснення чергового побачення батька з дитиною;

- зобов`язати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 надавати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повну та достовірну інформацію щодо фактичного місця проживання чи перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інформацію про хвороби, діагнози, лікування та щеплення за його вимогою шляхом обміну інформацією у будь який доступний спосіб;

- зобов`язати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 забезпечувати зустрічі малолітньої дитини з батьком, не допускати протиправних дій щодо перешкод у побаченні батька з дитиною та негативних розмов відносно батька дитини, сприяти встановленню психоемоційного зв`язку батька з малолітньою дитиною;

- рішення, які впливають на розвиток дитини і формування її, як особистості узгоджуються та приймаються спільно обома батьками дитини;

- зобов`язати батька дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не пізніш як за добу до дати побачень повідомляти мати дитини засобами електронного чи телефонного зв`язку, у тому числі на Вайбер чи смс-повідомленням, у разі неможливості проведення зустрічі з сином.

20.08.2025 року представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвокат Гнидка Мирослав Васильович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області через підсистему «Електронний суд» з заявою про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач за первісним позовом зазначив, що 21 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Кривоозерської селищної ради із письмовою заявою (вх.№03-02/23-1803 від 22.04.25, копія додається), в якій просив вжити заходів щодо проведення зустрічі з малолітнім сином, оскільки Відповідачка систематично ігнорує його спроби встановити контакт - не відповідає ні на телефонні дзвінки, ні на SMS-повідомлення. Провести зустріч він запропонував 28.04.2025, наполягаючи на її проведенні поза домогосподарством ОСОБА_2 , у присутності уповноважених представників органу опіки та піклування Кривоозерської селищної ради, з метою запобігання конфліктним ситуаціям.

Увечері 27.04.2025 року, за день до запланованої зустрічі, ОСОБА_2 надіслала через месенджер «Viber» SMS-повідомлення (копія додається), в якому повідомила Позивача про відмову у проведенні зустрічі з дитиною до ухвалення рішення суду.

28 квітня 2025 року, попри відмову ОСОБА_2 , Позивач прибув на заплановане побачення з дитиною, у присутності представника Органу опіки та піклування. Мати дитини вийшла на діалог, однак відмовилася показати дитину . Під час зустрічі бабуся дитини (мати ОСОБА_2 ) здійснювала психологічний тиск на ОСОБА_1 , заявляючи: «Це не твоя дитина». Позивач з такими твердженням не погоджується та твердо переконаний у своєму батьківстві і має на меті приймати участь у вихованні свого сина.

Як зазначив заявник факти перешкоджання Відповідачкою у здійсненні Позивачем права на особисте спілкування з малолітнім сином підтверджуються відеоматеріалами. Крім того, поведінка ОСОБА_2 свідчить про свідоме ігнорування ОСОБА_1 , як батька, заявляючи про нібито відсутність у нього права на зустріч із дитиною. Таким чином, у ході цієї зустрічі, ОСОБА_2 категорично відмовила Позивачу не лише у побаченні з дитиною, але й у будь-якому діалозі щодо врегулювання конфлікту та спільного вирішення питань, пов`язаних із вихованням сина.

08.07.2025 відбулося чергове засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету, на яке Позивач особисто не з`явився через труднощі на роботі, однак надав письмові пояснення, які просив врахувати при прийнятті рішення (копія додається). Відповідачка прибула на засідання та заперечувала проти будь-якого спілкування її малолітнього сина з батьком, мотивуючи це тим, що, на її думку, його нібито агресивна поведінка можуть становити загрозу життю та здоров`ю дитини та їй самій. Такі дії зі сторони ОСОБА_2 варто розцінювати як навмисне перешкоджання Позивачеві у виконанні його батьківських обов`язків.

Заявник зазначив, що додатково до цієї заяви надаються скріншоти переписки ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , в яких остання заперечує проти участі Позивача у вихованні ОСОБА_3 , тим самим штучно перешкоджаючи проведенню побачень з дитиною. Прошу врахувати, що Відповідачка видаляє свої повідомлення, що ускладнює Позивачу можливість підтвердити у судовому засіданні її відмови. Окрім цього, у зв`язку з неможливістю спілкування з Відповідачкою через мобільний зв`язок, у серпні-вересні 2024 року Позивач надсилав листи «Новою поштою», у яких просив про примирення та можливість врегулювати конфлікт у позасудовому порядку. Відповідачка ці листи отримувала, але не відповідала. Також, у вересні 2024 року на адреси реєстрації та фактичного проживання Відповідачки листами з повідомленнями було направлено пропозицію (заяву) про встановлення батьківських прав і обов`язків стосовно спільної дитини шляхом укладення нотаріального договору. Ці листи повернулися, очевидно через відмову Відповідачки їх отримувати. Копії листа (зави) та документів, що підтверджують його відправлення та повернення, наявні в матеріалах справи.

Таким чином, на думку позивача ігнорування Відповідачкою вказаних листів свідчить про її небажання врегулювати питання участі ОСОБА_1 , як батька, у вихованні дитини в позасудовому порядку та може розцінюватися як намір перешкоджати йому у спілкуванні з дитиною.

На підставі зазначеного, заявник ОСОБА_1 просив суд вжити заходів забезпечення позову у справі №369/18722/24 шляхом визначення графіку особистих побачень ОСОБА_1 з малолітньою дитиною ОСОБА_3 та встановити періодичність їхнього спілкування щонеділі та щопонеділка з 10.00 до 13.00 години до винесення судом рішення по справі. Також просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали цивільної справи та заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Перелік видів забезпечення позову передбачений статтею 150 ЦПК України, у якій, зокрема, визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК; а також встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник з сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

При вирішенні питання про забезпечення позову у даній цивільній справі № 369/18722/24 суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року по справі № 20/3560/18, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі №727/3856/18.

Так, проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази в сукупності із положеннями діючого законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки заявлені позивачем заходи забезпечення позову за змістом є тотожними із позовними вимогами про визначення місця проживання, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дітьми батьком, який проживає окремо, що суперечить ч. 10 ст. 150 ЦПК України, відповідно ініційований позивачем вид забезпечення позову фактично є частковим вирішенням позовних вимог поза межами судового засідання без встановлення обставин та ухвалення рішення по справі, а також суперечить меті застосування заходів забезпечення.

Так, у заявленій ОСОБА_1 заяві про забезпечення позову заявник зазначає, що у справі слід, на його думку, вжити заходи забезпечення позову, оскільки ОСОБА_2 систематично перешкоджає ОСОБА_1 у виконанні обов`язків щодо виховання дитини, чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною.

Однак, заявником ОСОБА_1 не надано суду достатніх доказів вжиття відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 відповідних заходів із створення перешкод у спілкуванні батька з дитиною.

Враховуючи викладене, необґрунтованість вимог заяви про забезпечення позову, суддя приходить до висновку про необхідність відмови в її задоволенні.

Суд зауважує, що кожен із батьків на час вирішення справи має право на особисте спілкування з дитиною, другий з батьків не має права перешкоджати спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст. 149-154, 157, 258, 261, 353 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 369/18722/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дітьми батьком, який проживає окремо, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Кривоозерської селищної ради Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини, - відмовити у повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвалу складено та підписано: 28.08.2025 року.

Суддя А.В. Янченко