Провадження № 2/161/253/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Романюк М.М.

представника позивача - адвоката Дяківа В.Б.

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Матвіїва В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлія Борисівна про визнання недійсними договорів дарування,-

в с т а н о в и в :

02 грудня 2024 представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Дяків Володимир Богданович звернувся до суду з позовною заявою, поданою через систему "електронний суд" до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлія Борисівна про визнання недійсними договорів дарування.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого він надав у позику грошові кошти у розмірі 227 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 06.03.2024. ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення позики у встановлений у договорі термін не виконав. 24 липня 2024 року було скеровано відповідачу претензію про повернення коштів, на яку відповідач не відреагував, а позивач змушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Так, представником ОСОБА_2 адвокатом Кусим А.В. в вересні 2024 року скеровано до Крижопільського районного суду Вінницької області позовну заяву про стягнення солідарно, зокрема з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики. Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за позовною заявою представника ОСОБА_2 адвоката Кусого А.В. до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, а також заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:4511 площею 0,537 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район. с. Липини, на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:4510 площею 0,1417 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район. с. Липини, житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею ( кв.м) :168,8 житлова площа ( кв.м.) 88,5, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 . Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2024 року у задоволенні заяви про забезпечення позову будо відмовлено. Однак, постановою Вінницького апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2024 року скасовано, заяву про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на нерухоме майно відповідача ОСОБА_1 .

При виконанні зазначеної постанови апеляційного суду було встановлено, що 30 жовтня 2024 року, тобто за день до розгляду заяви про забезпечення позову в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 відчужив вказане нерухоме майно ОСОБА_3 згідно договорів дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Ю.Б., зареєстровані в реєстрі за № 1176 та № 1177.

Позивач вважає, що дані правочини є недійсними, оскільки вчинені з метою унеможливлення задоволення вимог кредитора, яким він являється. Вказує, що дії сторін договору були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, оскільки ОСОБА_1 достеменно знаючи що він зобов`язаний повернути борг, після пред`явлення до нього позову і за день до розгляду заяви про забезпечення позову в суді апеляційної інстанції відчужив все належне йому майно.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 , укладаючи договори дарування в період часу, коли у нього виник обов`язок зі сплати боргу, після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості та за один день до розгляду заяви про забезпечення позову в суді апеляційної інстанції діяв очевидно недобросовісно та зловживав правом стосовно ОСОБА_2 , як кредитора, оскільки уклав договори, які порушують інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1417 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, кадастровий номер :01:002:4510, та житлового будинку з погосподарськими будівлями та спорудами за адресою : АДРЕСА_1 , укладений 30 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлією Борисівною та зареєстрований в реєстрі за № 1176, а також визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0537 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, кадастровий номер :01:002:4511, укладений 30 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлією Борисівною за зареєстрований в реєстрі за № 1177.

Ухвалою судді від 06 грудня 2024 року відкрито загальне позовне провадження справі з проведенням підготовчого засідання.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Дяків В.Б. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Матвіїв В.М. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, вказуючи на ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 заперечує факт наявності будь-яких боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 , а відтак жодне право та інтерес позивача не були порушені та не могли бути порушені. Правову позицію відповідача ОСОБА_1 , викладену в заяві про надання пояснень по суті заявлених вимог, підтримав повністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засіданні не з`явилась, хоча неодноразово повідомлялась належним чином про час та місце розгляду справи.

Від Приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Ю.Б. надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 07.03.2023 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 отримали від ОСОБА_2 грошові кошти в борг в сумі 227 000 доларів США, які зобов`язались повернути до 06.03.2024.

Також встановлено, що ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за позовною заявою представника ОСОБА_2 адвоката Кусого А.В. до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року скасовано ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2024 року, якою було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову, заяву про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на нерухоме майно відповідача ОСОБА_1 , а саме на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:4511, площею 0,537 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район. с. Липини, на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:4510 площею 0,1417 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район. с. Липини, житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею ( кв.м) :168,8 житлова площа ( кв.м.) 88,5, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування, укладеного 30 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого Приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлією Борисівною за зареєстрованого в реєстрі за № 1176, ОСОБА_1 передав безоплатно у особисту приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1417 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, кадастровий номер :01:002:4510, та житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами за адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування, укладеного 30 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого Приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлією Борисівною за зареєстрованого в реєстрі за № 1177, ОСОБА_1 передав безоплатно у особисту приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0537 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, кадастровий номер :01:002:4511.

Відповідно до статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі,а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанови Верховного Суду:від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19), від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Подібні висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16 (провадження № 61-10541св19), у якій зазначено, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі

№ 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частини першої та частини п`ятої статті 203 ЦК України, що, за правилами статті 215 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Нікчемність правочину, навпаки має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

Отже, цивільно-правовий договір, у тому числі й договір дарування, не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі, на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814св18)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511 св 19)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Так, як було зазначено вище, 16 вересня 2024 року ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області було відкрито провадження у справі за позовною заявою представника ОСОБА_2 адвоката Кусого Андрія Васильовича до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором.

Під час розгляду Вінницьким апеляційним судом апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Матвіївим В.М. було подано відзив на апеляційну скаргу, в якій він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову без змін.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 відчужив належні йому на праві власності земельні ділянки та житловий будинок за безоплатними договорами (нотаріально посвідченими договорами дарування) , будучи при цьому обізнаним про наявність позову про стягнення з нього боргу за договором позики. Окрім того, спірні договори дарування було укладено в переддень розгляду апеляційним судом заяви про забезпечення позову.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що обдаровуваний за оспорюваними договорами ОСОБА_3 та дарувальник ОСОБА_1 зареєстровані за однією адресою - АДРЕСА_2 .

На переконання суду, така поведінка ОСОБА_1 є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховання вищевказаного майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу шкодить інтересам ОСОБА_2 .

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, боржник не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїм кредитором.

Судом також встановлено, що після укладення договорів дарування у ОСОБА_1 відсутнє будь-яке нерухоме майно, на яке може бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що оспорювані договори дарування земельних ділянок та житлового будинку є безоплатними та відповідно приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а тому дарувальник , який відчужив майно на підставі безоплатних договорів, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки відчуження ОСОБА_1 нерухомого майна за спірними договорами дарування зменшує платоспроможність останнього та свідчить про недопущення у майбутньому звернення стягнення на його майно, що дозволяє зробити висновок про фраудаторність оспорюваних договорів дарування, тобто такими, що вчинені на шкоду кредитору.

Покликання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Матвіїва В.М. на ту обставину, що ОСОБА_1 заперечує наявність будь-яких боргових зобов`язань перед позивачем, а тому його дії по відчуженню належного йому майна не можуть завдавати шкоди ОСОБА_2 , на увагу суду не заслуговують. В ході розгляду справи представником відповідача жодним чином не спростовано необхідності та мотивів укладення вказаних договорів, які в свою чергу є безоплатними, саме в період розгляду справи про стягнення боргу та в переддень постановлення ухвали про забезпечення позову.

Крім того, доводи представника відповідача про необізнаність ОСОБА_1 станом на 30 жовтня 2024 року про розгляд справи про стягнення боргу та розгляд апеляційної скарги Вінницьким апеляційним судом є безпідставними.

Таким чином, у даному випадку з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 подарував згідно спірних договорів іншому відповідачу ОСОБА_3 все належне йому майно, будучи достеменно обізнаним з наявністю претензій до нього позивача про стягнення боргу, а також щодо розгляду заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту саме на вказане нерухоме майно, а тому є всі підстави стверджувати про те, що договори дарування укладено з метою уникнення можливості задовольнити вимоги кредитора до дарувальника про стягнення коштів у спосіб звернення стягнення на наявне в нього нерухоме майно.

В контексті наведених обставин, суд звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_1 поза розумним сумнівом, укладаючи спірні договори дарування достовірно знав про те, що в нього існують боргові зобов`язання за договором позики, адже позов про стягнення з нього боргу перебував на розгляді Крижопільського районного суду Вінницької області.

Суд звертає увагу на те, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину, що узгоджується з позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17.

Така обставина, як відчуження майна за наявності непогашеної заборгованості є вирішальною при доведенні фраудаторності, а отже, і недійсності оспорюваного договору дарування, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що в даному випадку відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача у даному спорі, оскільки відчуження спірної квартири відбулося з метою уникнення у майбутньому звернення стягнення кредитором майна дарувальника.

При цьому, суд вказує, що угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Та обставина, що відповідачем ОСОБА_1 не визнається сам факт існування будь-якого боргу перед позивачем, а тому, на його думку, він не діяв на шкоду позивачу, укладаючи договори дарування, не впливає на висновки суду щодо фраудаторності оспорюваних договорів дарування. Так, встановлені по справі обставини, а саме момент вчинення правочинів ( 30 жовтня 2024 року) - за день до розгляду Вінницьким апеляційним судом апеляційної скарги на ухвалу про відмову в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке було предметом оспорюваних договорів, безоплатність оспорюваних договорів дарування, відсутність будь-якого нерухомого майна у відповідача ОСОБА_1 після відчуження земельних ділянок та житлового будинку, свідчать про наміри ОСОБА_1 відчужити належне йому майно з метою приховання цього майна від звернення стягнення на погашення боргу, що свідчить про те, що правова мета таких договорів дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такі правочини були очевидно фіктивними.

За даних обставин, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,1417 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, кадастровий номер :01:002:4510, та житлового будинку з погосподарськими будівлями та спорудами за адресою : АДРЕСА_1 , укладений 30 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого Приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлією Борисівною та зареєстрованого в реєстрі за № 1176, та договору дарування земельної ділянки площею 0,0537 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, кадастровий номер :01:002:4511, укладений 30 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлією Борисівною за зареєстрований в реєстрі за № 1177, підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 13, 259, 264, 265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлія Борисівна про визнання недійсними договорів даруваннязадовольнити.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1417 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, кадастровий номер :01:002:4510, та житлового будинку з погосподарськими будівлями та спорудами за адресою : АДРЕСА_1 , укладений 30 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлією Борисівною та зареєстрований в реєстрі за № 1176.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0537 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Волинська область, Луцький район, с. Липини, кадастровий номер :01:002:4511, укладений 30 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлією Борисівноютза зареєстрований в реєстрі за № 1177.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , НОМЕР_2 )

Відповідач: ОСОБА_3 , (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Дата складення повного тексту рішення - 28 серпня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М. Філюк