Провадження № 2/344/888/25
У Х В А Л А

27 серпня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Бабій О.М.,

секретаря Волощук Є.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Козацький» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача громадська організація «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» про визнання майнового права на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 20 вересня 2024 року звернулась в суд із наведеним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Козацький» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача громадська організація «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» про визнання майнового права на квартиру.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, 27 серпня 2025 року подав до суду заяву про закриття провадження у справі, оскільки відповідача після пред`явлення позову до суду передав майнові права на квартиру. Також просив суд повернути витрати по оплаті судового збору.

Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у ст. 255 ЦПК України.

Зокрема, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

У ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предметом спору є об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити певне судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, не існування (відсутність) предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Врахувавши викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.09.2021 у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.

При цьому логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову.

Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутнім після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають низку передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема: шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Таким чином, те що відповідач передав майнові права на майно після пред`явлення позивачем позову не може свідчити про те, що між сторонами відсутній спір, а тому суд не має визначених процесуальним законом підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд Верхового Суду в постанові від 12.12.2020 суду у справі № 522/8782/16-ц (провадження № 61-21649св19). Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10.04.2019 у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13.05.2020 у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09.09.2020 у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20).

Оскільки що на час відкриття провадження у цій справі між сторонами існував спір, що підтверджується поданням позивачем позову до суду та суду не надано доказів протилежного, який припинив існувати після відкриття провадження у справі у зв`язку з добровільним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі саме на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу (п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України), зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 206, п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, сторона попереджена про наслідки відмови від позову, оскільки провадження у справі закривається і вона не зможе повторно звернутися до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет, і з тих самих підстав. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Частиною 3 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд ухвалою закриває провадження по справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході розгляду справи стороною позивача заявлено клопотання про закриття провадження по даній справі, оскільки відповідачем було добровільно передано майнові права на спірне майно. Таким чином суд вважає, що заява представника позивача про закриття провадження у справі фактично є заявою про відмову позивача від позову у зв`язку з погашенням боргу відповідачем.

З практики ЄСПЛ випливає, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, встановлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 08.06.2021 року по справі №662/397/15-ц.

Вивчивши матеріали справи, враховуючи те, що майнові права на нерухоме майно були передані позивачу в процесі розгляду справи, що унеможливлює закриття провадження у справі через відсутність предмета спору, а заява представника позивача фактично є заявою про відмову від позову у зв`язку із виконанням відповідачем фактично позовних вимог, суд, з урахуванням класичного принципу jura novit curia, вважає за можливе задовольнити заяву позивача про закриття провадження у справі, проте із застосуванням положень п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Про закриття провадження у справі суд, в силу вимог ч. 2 ст. 255 ЦПК України, постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 12.06.2009 № 2 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», визнання позову чи добровільне задоволення вимог відповідачем після пред`явлення позову не звільняє його від відшкодування понесених позивачем судових витрат при ухваленні рішення або при закритті провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову з мотивів задоволення його вимог відповідачем.

Судом встановлено, що відповідачем передано позивачці ма2йнові права на квартиру вже після пред`явлення позову, що не звільняє його від відшкодування понесених позивачем судових витрат.

При цьому у зв`язку з відмовою позивача від позову позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, в сумі 2072.05 грн.

Таким чином, вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 142 ЦПК України, з огляду на відмову позивача від позову у зв`язку із задоволенням відповідачем позовних вимог після пред`явлення позову, суд вважає за необхідне компенсувати понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати шляхом: стягнення з відповідача на користь позивача 50 відсотків сплаченого судового збору за пред`явлення позовної вимоги в сумі 2072.05 грн., та повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, в сумі 2072.05 грн., згідно платіжної квитанції від 13.09.2025.

Враховуючи наведені обставини суд прийшов до висновку про прийняття відмови позивача ОСОБА_1 від позову до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Козацький» та закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Також на підставі ст. 142 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 2072.05 грн. Також необхідно повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, в сумі 2072.05 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 13, 43, 49, 81, 142, 206, 247, 255, 256, 258, 260, 261, 353 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Семківа Миколи Несторовича в частині закриття провадження по справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору відмовити.

Прийняти відмову представника позивача ОСОБА_1 адвоката Семківа Миколи Несторовича від позову до товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Козацький» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача громадська організація «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» про визнання права власності на майно.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Козацький» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача громадська організація «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» про визнання права власності на майно - закрити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Козацький» , на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 - 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 2072.05 гривень.

Зобов`язати Головне управління казначейської служби України в Івано-Франківській області повернути ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 - 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 2072.05 грн., згідно платіжної квитанції від 13.09.2025.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга подається до Івано-Франківського апеляційного суду.

Суддя Бабій О.М.