Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/662/24
номер провадження 2/695/201/25

28 липня 2025 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.,
за участю секретаря с/з Оніщенко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права на спадщину та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права на спадщину, -
У лютому 2024 до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 у якій позивач просив:
- визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництв, площею 2,5281га, кадастровий № 712158600:06:002:0163.
Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що ОСОБА_4 за життя на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,5281 га, кадастровий № 712158600:06:002:0163, яка знаходилася в адміністративних межах Кропивнянської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. За свого життя ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого належну їй земельну ділянку заповіла онуку ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, а тому відкрилася спадщина на її майно. У встановлений нормами ЦК України строк ОСОБА_1 , який є онуком ОСОБА_4 , подав державному нотаріусу Першої Золотоніської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Проте йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину та видано відповідну постанову від 06.02.2024. У вказаній постанові державний нотаріус Колосовська С.О. вказала, що спадщину, крім ОСОБА_1 , після смерті ОСОБА_4 прийняли ще двоє її дітей: дочка ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , які на день смерті спадкодавця були зареєстровані разом із нею та не надали нотаріусу документів про наявність чи відсутність у них права на обов`язкову частку у спадщині.
За таких обставин позивач звернувся до суду із вказаним позовом у якому вказував, що відповідач ОСОБА_3 фактично на час відкриття спадщини із спадкодавцем не проживав, інвалідності не мав і не має, є працездатною повнолітньою дитиною спадкодавця, а тому права на обов`язкову частку у спадщині не має. Тому факт його реєстрації за однією адресою зі спадкодавцем не тягне за собою жодних правових наслідків.
Відповідач ОСОБА_2 хоча і проживала разом із матір`ю за однією адресою, однак інвалідності вона не мала і не має, є працездатною повнолітньою дитиною спадкодавця і, відповідно, права на обов`язкову частку у спадщині не має. Тому факт її реєстрації за однією адресою зі спадкодавцем та подача заяви про прийняття спадщини не тягне за собою жодних правових наслідків у питанні спадкування ОСОБА_1 земельної ділянки за заповітом.
Таким чином, з метою захисту своїх прав позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Ухвалою судді від 21.02.2024р. відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву.
У липні 2024р. до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання права на спадщину у якій позивач просила суд:
- визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була прийнята нею у спадок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , але не оформлена у встановленому законом порядку.
Вимоги зустрічної позовної заяви мотивовані тим, що 01.11.1999 на підставі Договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 придбала ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. За свого життя ОСОБА_5 заповіту не склала, а тому після її смерті відкрилась спадщина за законом, до складу якої ввійшло належне їй за життя майно, в тому числі і квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були рідними сестрами та, оскільки у спадкодавця інших спадкоємців не було, 01.03.2023 ОСОБА_4 , як сестра і спадкоємець другої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 подала державному нотаріусу Колосовській С.О. заяву про прийняття спадщини після своєї померлої сестри. Однак оформити належним чином спадщину не встигла, оскільки не мала для цього необхідних коштів, а потім раптово померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 років, в зв`язку з чим Золотоніським відділом ДРАЦС у Золотоніському районі Черкаської області ЦМРУМЮ (м.Київ) був складений актовий запис про її смерть за № 646. Оскільки за свого життя ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого заповіла успадковану після смерті ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 то після її смерті відкрилась спадщина за заповітом, до складу якої ввійшло крім належного їй за життя майна, також майно прийняте у спадок, але не оформлене нею у встановленому порядку майно і майнові права, які залишились після смерті ОСОБА_5 .
ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері та вчинила передбачені нормами ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України дії для прийняття спадщини, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте їй було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину та видано відповідну постанову від 06.02.2024. У вказаній постанові державний нотаріус Колосовська С.О. вказала, що спадщину, крім ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_4 ймовірно прийняв її син ОСОБА_3 , який на день смерті спадкодавця був зареєстрований разом із нею та який не надав нотаріусу документів про наявність чи відсутність у нього права на обов`язкову частку у спадщині.
Позивач наполягає, що відповідач ОСОБА_3 фактично на час відкриття спадщини із спадкодавцем не проживав, інвалідності не мав і не має, є працездатною повнолітньою дитиною спадкодавця, а тому права на обов`язкову частку у спадщині не має. Тому факт його реєстрації за однією адресою зі спадкодавцем не тягне за собою жодних правових наслідків.
Таким чином, з метою захисту своїх прав та зважаючи на те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, позивач теж вирішила звернутися до суду із своїми позовними вимогами для захисту своїх спадкових прав.
Ухвалою суду від 06.09.2024 зустрічну позовну заяву прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом.
Ухвалою суду від 05.02.2025р. підготовче провадження по даній справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні 02.07.2025 представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , адвокат Сизько Д.Б. на задоволенні первісного позову наполягав вказуючи на його обґрунтованість, проти задоволення зустрічного позову не заперечував.
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні 02.07.2025 проти задоволення первісного позову не заперечувала, вимоги зустрічної позовної заяви підтримала, просила зустрічний позов задовольнити з підстав, які вказані у ньому.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, відзив на позовні заяви не подав, з жодними клопотанням до суду не звертався, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку визначеному чинним законодавством шляхом направлення судових викликів за адресою його місця реєстрації.
Суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд та звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду.
Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18).
У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, суд вважає за можливе розгляд справи проводити за його відсутності.
Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження виданого повторно 13.05.2023 серії НОМЕР_1 , вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_6 , матір`ю якої зазначено ОСОБА_4 . У подальшому, у зв`язку із реєстрацією шлюбу ОСОБА_7 змінила своє прізвище на « ОСОБА_8 », що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 .
Згідно свідоцтва про народження, яке видано повторно 15.05.2012, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , а його матір`ю зазначена ОСОБА_2 .
Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_4 є бабою позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та матір`ю відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним ОСОБА_2 ..
05.09.2017 ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, площею 2.53 га. з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кропивнянської сільської ради Золотоніського району Черкаської області і належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧР № 025205 від 06.12.2002, заповіла ОСОБА_1 . Вказаний заповіт зареєстрований секретарем виконкому Кропивнянської сільської ради Золотоніського району Черкаської області та зареєстрований в реєстрі за №87.
Належність вказаної земельної ділянки спадкодавцю ОСОБА_4 стверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧР № 025205 від 06.12.2002, а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру праві власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №365329538.
Також судом встановлено, що ОСОБА_4 01.03.2023 склала заповіт, відповідно до якого успадковану нею після смерті ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 . Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої золотоніської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №140.
Належність права на вказану квартиру спадкодавця стверджується доданими до матеріалів справи договором купівлі-продажу нерухомості від 01.11.1999 р. відповідно до якого ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 .
Із посвідки про народження № НОМЕР_3 та із посвідки про народження НОМЕР_4 вбачається, що батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_9 були ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . А із Свідоцтва про шлюб, виданого повторно 28.02.2023 серії НОМЕР_5 , вбачається, що у зв`язку із реєстрацією шлюбу 12.06.1973 ОСОБА_9 змінила своє прізвище на « ОСОБА_12 ».
Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були рідними сестрами.
Оскільки за свого життя ОСОБА_5 заповіту не склала, то після її смерті відкрилась спадщина за законом, до складу якої ввійшло належне їй за життя майно, в тому числі і квартира АДРЕСА_1 .
01.03.2023 ОСОБА_4 , як сестра і спадкоємець другої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , подала державному нотаріусу Колосовській С.О. заяву про прийняття спадщини після своєї померлої сестри, що стверджується її копією від 01.03.2023, реєстр. № 141.
Таким чином, ОСОБА_4 стала спадкоємцем за законом другої черги після смерті своєї сестри та вчинила передбачені нормами ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України дії для прийняття спадщини, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , яке видано 04.08.2023 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис за №646.
Судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї баби ОСОБА_4 , що стверджується копією спадкової справи №115/2023, що надана Першою золотоніськоб державною нотаріальною конторою.
Як вбачається із копії вказаної справи після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла ОСОБА_2 в частині майна, що визначений у заповіті ОСОБА_4 , а саме квартира АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 на вказану вище земельну ділянку.
Крім того, до нотаріальної контори подав заяву ОСОБА_13 відповідно до якої ОСОБА_4 є його дружиною, та він відмовляється від належної йому обов`язкової частки у спадщині після її смерті.
06.02.2024 державний нотаріус Першої золотоніської державної нотаріальної контори прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у якій вказала, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли за заповітом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також за фактичним проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини її син ОСОБА_3 , який був зареєстрований разом з померлою за однією адресою на день її смерті. Нотаріус вказує, що оскільки ОСОБА_3 , який прийняв спадщину фактично, оскільки був зареєстрований разом із спадкодавцем за однією адресою, не надав документів чи є він суб`єктом права на обов`язкову частку у спадщині, нотаріус не має можливості встановити коло спадкоємців померлої та визначити долю ОСОБА_1 у спадковому майні. Крім того не подані документи для оформлення спадщини, а саме відсутній витяг зх. державного земельного кадастру, кадастровий номер не зазначений в державному акті на право приватної власності на землю поданого в якості правовстановлюючого документа на спадкове майно.
Також того ж дня, тобто 06.02.2024 державний нотаріус Першої золотоніської державної нотаріальної контори прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у якій вказала, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли за заповітом ОСОБА_2 , а також за фактичним проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини син спадкодавця ОСОБА_3 , який був зареєстрований разом з померлою за однією адресою на день її смерті. Нотаріус вказує, що оскільки ОСОБА_3 , який прийняв спадщину фактично, оскільки був зареєстрований разом із спадкодавцем за однією адресою, не надав документів чи є він суб`єктом права на обов`язкову частку у спадщині, нотаріус не має можливості встановити коло спадкоємців померлої та визначити долю ОСОБА_2 у спадковому майні. Крім того поданий правовстановлюючий документ на вказану квартиру не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» передбачалося право особи на укладення договорів купівлі-продажу і їх реєстрація на товарній біржі без нотаріального посвідчення таких договорів. В той же період укладення договору купівлі-продажу повинен був нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а не дотримання даної вимоги тягне недійсний договір. Таким чином не дотримана форма договору в якості правовстановлюючого документа для оформлення спадщини.
Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд зауважує наступне.
Спадкування в Україні регулюється ЦК України, а за умови наявності в таких відносинах іноземного елемента застосовується норми Закону України «Про міжнародне приватне право».
У силу положень статті 1216 ЦК України спадкування це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.
З досліджених у судовому засіданні письмових доказів слідує, що за життя ОСОБА_4 склала заповіти, якими розподілила наявне у неї майно.
Відтак спадкування на належне спадкодавцю майно здійснюється за заповітом.
За змістом ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що визначено частиною першою статті 1270 ЦК України.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Частиною першою статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини.
Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Як вбачається з матеріалів спадкової, остання містить довідку №88 від 06.02.2024, яка видана виконавчим комітетом Золотоніської міської ради Кропивнянський старостинський округ, відповідно до якої ОСОБА_4 на день смерті була зареєстрована в АДРЕСА_2 . Разом із нею за даною адресою зареєстровані також чоловік ОСОБА_13 , дочка ОСОБА_2 , внук ОСОБА_1 та син - ОСОБА_3 , який зареєстрований, але фактично не проживав на день смерті матері.
Відтак судом встановлено, що чоловік спадкодавця ОСОБА_13 від спадщини відмовився шляхом звернення до нотаріальної контори у встановленому законом порядку.
Відповідач ОСОБА_3 за даною адресою лише зареєстрований, проте на час відкриття спадщини не проживав, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити про своєчасність прийняття спадщини, тому слід вважати, що ОСОБА_3 , як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті його матері, а отже, не набув права на спадкове майно.
Щодо реєстрації договору на товарній біржі, суд вказує наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 набула на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованою Київською універсальною біржею 01.11.1999 р. квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Згідно ст.153 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Натомість ч.2 ст.47 ЦК УРСР передбачалось, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Згідно ч.3 ст.9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.
У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом.
Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.
Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.
Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права щодо необхідності нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу жилих будинків, укладених на товарній біржі.
Зі змісту договору від 01.11.1999 вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на товарній біржі «Київська універсальна біржа» та в подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК УРСР підлягає реєстрації в Київському міському бюро технічної інвентаризації.
Отже, отримавши державну реєстрацію в Київському міському бюро технічної інвентаризації права власності на спірну квартиру, яку спадкодавець придбала за вказаним договором купівлі-продажу, що зареєстрований на товарній біржі та у відповідному бюро технічної інвентаризації , держава тим самим визнала її право власності на таку квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.
Варто звернути увагу, що Закон України «Про товарну біржу» дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.
При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій, були внесені лише у 2003 році.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Аналіз норм чинного законодавства України дозволяє дійти висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Таким чином, суд оцінивши подані позивачами докази, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилаються позивачі, а в сукупності, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи.
З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що первісний та зустрічний позов підлягає задоволенню.
Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду і розглядом цивільної справи.
Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 49, 78, 81, 141, 158, 206, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -
Первісну позову заяву ОСОБА_1 та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про визнання права на спадщину задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,5281 га, кадастровий № 712158600:06:002:0163.
Визнати за ОСОБА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була прийнята нею у спадок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , але не оформлена у встановленому Законом порядку.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Середа Л.В.