П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2025 року м. Миколаїв

справа №490/5627/25

провадження №22-ц/812/1578/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 липня 2025 року, постановлену за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст заяви

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 на час смерті його матері.

Подаючи заяву, ОСОБА_1 вказував, що зареєстрованим місцем його проживання є кв. АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 липня 2025 року матеріали заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю на підставі ч. 1 ст. 31 ЦПК України передано для розгляду за підсудністю до Баштанського районного суду Миколаївської області.

Постановляючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спадщина ОСОБА_4 складається з земельної ділянки, яка розташована у Баштанському районі Миколаївської області, то відповідно до вимог ст.30 ЦПК України справа підсудна Баштанському районному суду Миколаївської області.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просив ухвалу суду скасувати, а справу направити до Центрального районного суду м.Миколаєва для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначав, що його зареєстрованим місцем проживання є квартира АДРЕСА_1 , а тому заява про встановлення факту, що має юридичне значення подана ним з дотриманням положень ч. 1 ст. 316 ЦПК України.

Заявник вказував, що у справі відсутній спір про право. Він звернувся до суду не з позовом, а з заявою про встановлення юридичного факту. За такого, на думку заявника, застосування судом першої інстанції вимог статті 30 ЦПК України є безпідставним.

Фактичні обставини

14 липня 2025 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій посилаючись на положення ст. 315 ЦПК України просив встановити факт проживання його з ОСОБА_4 однією сім`єю станом на 10 жовтня 2024 року за адресою АДРЕСА_2 . У заяві заявник вказував, що спадковим майном виступає земельна ділянка площею 10,53 га, надана його матері ОСОБА_4 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

З копії заповіту від 17 вересня 2010 року випливає, що ОСОБА_4 , яка проживала у с.Новоукраїнка Баштанського району Миколаївської області, заповіла ОСОБА_1 земельну ділянку площею 10,53 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала їй на підставі державного акту серії ІV-МК №010935, виданого Баштанською райдержадміністрацією 10 січня 2003 року.

Копія паспорту громадянина України свідчить, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 з 29 січня 1993 року є кв. АДРЕСА_1 .

З свідоцтв про народження та смерть вбачається, що ОСОБА_4 , яка є матір`ю заявника, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

За приписами ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спадщина ОСОБА_4 складається з земельної ділянки, яка розташована у Баштанському районі Миколаївської області, то відповідно до вимог ст.30 ЦПК України справа підсудна Баштанському районному суду Миколаївської області.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може та вважає, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню у зв`язку із порушенням місцевим судом норм процесуального права.

За приписами ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження загального або спрощеного; 3) окремого провадження.

Відповідно до ч.1, 2 ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч.3 ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, тому суд, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Нормами статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Аналіз змісту п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України дає підстави для висновку, що для передачі справи за територіальною юрисдикцією суд повинен встановити обставини, які вказуються на відсутність у суду, до якого звернувся заявник, компетенції на розгляд заяви, а також наявність такої компетенції у іншого суду, до якого така заява передається судом.

Згідно з копією паспорту громадянина України зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 з 29 січня 1993 року є кв. АДРЕСА_1 .

При цьому, даних про те, що місце проживання заявника було зареєстроване за будь-якою іншою адресою у встановленому законом порядку, матеріали справи не містять.

З огляду на викладені обставини, враховуючи норми ч.1 ст.316 ЦПК України, колегія суддів вважає, що заявник правильно звернувся до Центрального районного суду м.Миколаєва за захистом своїх прав, а висновок місцевого суду про те, що справа за вищевказаною заявою підлягає розгляду Баштанським районним судом Миколаївської області не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Апеляційний суд вважає помилковим застосування до даних правовідносин правил виключної підсудності, зазначених у ч. 1 ст. 30 ЦПК України, згідно з якими позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходження майна або основної його частини, оскільки в даному випадку ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту в рамках окремого провадження, а не із позовом в порядку позовного провадження, предметом якого є певне нерухоме майно.

Зміст ст. 30 ЦПК України вказує на те, що правила виключної підсудності стосуються позовного провадження, тобто спорів про право цивільне.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту в рамках окремого (непозовного) провадження, а питання про наявність спору про право суд не вирішував, тому правильним є застосування правил щодо визначення підсудності, передбачених вимогами ст. 316 ЦПК України.

Колегія суддів наголошує на тому, що подана до суду в порядку окремого провадження заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не є позовом у розумінні ст. 30 ЦПК України, а тому встановлені нею імперативні норми про виключну підсудність не застосовуються до справ окремого провадження.

Місцевий суд не звернув уваги на те, що висновок Верховного Суду, на який він послався в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, стосувався виключно позовного провадження, а не заяв про встановлення юридичного факту у порядку окремого провадження (ст. 315 ЦПК України).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, помилково передав справу для розгляду до іншого суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись статтями 374, 379, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 липня 2025 року скасувати, а справу направити до Центрального районного суду м.Миколаєва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 27 серпня 2025 року.