КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника Бучацького відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Романюка Олега Васильовича, заінтересована особа - Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»,

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною та скасувати постанову начальника Бучацького відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - Бучацький ВДВС у Чортківському районі Тернопільської області) Романюка О.В. від 14 березня 2025 року про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 і зобов`язати його поновити вчинення виконавчих дій у зазначеному виконавчому провадженні з примусового виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2024 року у справі № 361/10665/24.

В обґрунтування скарги зазначив, що 28 жовтня 2024 року було видано судовий наказ у справі № 361/10665/24 про стягнення з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (далі - ДП «Укрспирт») на користь ОСОБА_1 226 573,39 грн нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

20 січня 2025 року постановою начальника Бучацького ВДВС у Чортківському районі Тернопільської області Романюка О.В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання вищевказаного судового наказу, а 14 березня 2025 року прийнято постанову про зупинення виконавчих дій на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження»у зв`язку із включенням Єдиного майнового комплексу ДП «Укрспирт»до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації.

Заявник вважав вказану постанову державного виконавця протиправною, оскільки Єдиний майновий комплекс ДП «Укрспирт» не може бути реалізований в порядку приватизації, адже не завершена реорганізація державних підприємств спиртової та лікеро-горілчаної промисловості. Крім того, ДП «Укрспирт» не підписані, а Фондом державного майна України не затверджені передавальні акти відповідно до вимог статті 107 ЦК України. Вказані державні підприємства, які підлягають приєднанню до ДП «Укрспирт», існують як окремі юридичні особи.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 26 червня 2024 року у справі № 335/1961/23, заявник зазначав, що при прийнятті оскаржуваної постанови державний виконавець не врахував, що пункт 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» не відповідає Конституції України, а зупинення вчинення виконавчих дій є втручанням держави у право на мирне володіння майном, що у цьому випадку здійснюється не на підставі закону та є непропорційним меті втручання, якою вочевидь є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2025 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наказом Фонду державного майна України № 350 від 03 березня 2025 року ДП «Укрспирт» включено до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації, а тому державний виконавець правомірно зупинив вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», норми якого є спеціальними відносно інших норм права, на які посилався заявник, а саме Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна».

Суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 07 грудня 2022 року у справі №908/1525/16 (провадження № 12-65гс21), яку вважав релевантну до цих правовідносин.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги скарги на дії державного виконавця задовольнити.

Заявник вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена без урахування висновків щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 335/1961/23, та постанови Пленуму Верховного Суду № 12 від 06 вересня 2024 року, а також з порушення норм процесуального права (частини шостої статті 10 ЦПК України, частини четвертої статті 263 ЦПК України, частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») та з неправильним застосуванням норм матеріального права (статті 8, частини другої статті 19, частин першої, другої статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України).

Стверджує, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 908/1525/16 (провадження № 12-65гс21), не підлягали застосуванню при розгляді даної справи, оскільки правовідносини у справі № 908/1525/16 не стосуються стягнення заборгованості із заробітної плати, а отже є іншими.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Учасники справи (провадження) в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заявник в апеляційній скарзі просив розглянути справи без його участі, виконавець та боржник причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 та частини другої статті 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2024 року Броварським міськрайонним судом Київської області видано судовий наказ у справі № 361/10665/24 про стягнення з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 226 573,39 грн.

20 січня 2025 року постановою начальника Бучацького ВДВС у Чортківському районі Тернопільської області Романюка О.В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання вищевказаного судового наказу.

Наказом Фонду державного майна України від 03 березня 2025 року № 350 внесено зміни до наказу Фонду від 04 січня 2022 року № 1 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (із змінами)», відповідно до яких Єдиний майновий комплекс ДП «Укрспирт» включено до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації.

Постановою начальника Бучацького ВДВС у Чортківському районі Тернопільської області Романюка О.В. від 14 березня 2025 року зупинено вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із включенням Єдиного майнового комплексу ДП «Укрспирт» до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації.

Відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій, суд першої інстанції послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 908/1525/16 (провадження № 12-65гс21), та дійшов висновку, що виконавець правомірно зупинив вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», норми якого є спеціальними при розгляді скарги, поданої в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень пункту 9 частини другої статті 129, статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене вище конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

У силу приписів статті 19 Конституції України, статті 1 Закону № 1404-VIII державний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», а й відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Положеннями статті 2 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності.

Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 34 Закону № 1404-VIII виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення єдиного майнового комплексу боржника - державного або комунального підприємства, пакета акцій (часток) у розмірі більше 50 відсотків статутного капіталу боржника - господарського товариства до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Посилаючись на зазначену обставину, начальник Бучацького ВДВС у Чортківському районі Тернопільської області Романюк О.В. 14 березня 2025 року прийняв оскаржувану постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2024 року у справі № 361/10665/24 про стягнення з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 226 573,39 грн.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону № 1404-VII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За змістом частини першої, абзацу 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За приписами статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, то він повинен дотримуватись цих вимог законодавства.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), протоколи до неї та практику практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 1 Протоколу 1 Конвенції проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) визначено три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції майном є заробітна плата, а також присуджені судом виплати.

Неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (рішення у справах «Бурдов проти росії» від 07 травня 2002 року, «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року).

З моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили, що відповідає приписам статті 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00).

У рішенні від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) ЄСПЛ зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої пунктом 1 статті 6 Конвенції.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» (заява № 56849/00) від 29 червня 2004, «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Відповідно до змісту рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

ЄСПЛ також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі «Фуклєв проти України» (рішення від 07 червня 2005 року) ЄСПЛ вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Сукупний аналіз рішень ЄСПЛ у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України» достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 335/1961/23 (провадження № 61-2268св24), на висновки якої мітиться посилання в скарзі на дії державного виконавця, зазначено, що: «Ураховуючи, що обов`язком держави є забезпечення виконання остаточного рішення, беручи до уваги тривалу дію зупинення вчинення виконавчих дій, відсутність правової визначеності щодо настання подій, з якими пов`язано відновлення виконавчих дій, а також сумніви щодо існування легітимної мети такого зупинення, колегія суддів доходить висновку, що пункт 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» є таким, що не відповідає Конституції України (суперечить статтям 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частинам першій, другій статті 129-1 Конституції України), тому суд вирішує справу без застосування цієї норми, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії з урахуванням юридичної позиції, викладеної у підпункті 5.1 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, та практики ЄСПЛ щодо права особи на доступ до суду в аспекті розуміння обов`язку держави щодо забезпечення виконання судового рішення, постановленого проти держави та державних підприємств».

Згідно із вимогами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного суд апеляційної інстанції погоджується із доводами заявника в тому, що втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку здійснюється не на підставі закону та є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь, є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, що не було враховано державним виконавцем при прийнятті оскаржуваної постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні з примусового виконання судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 908/1525/16 (провадження № 12-65гс21).

Однак, з такими висновками місцевого суду погодитися не можна, оскільки у наведеній вище справі були встановлені відмінні обставини справи від обставин, встановлених у справі, яка переглядається.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній справі дійшла правових висновків на підставі аналізу конкретних обставин, які склалися у справі № 908/1525/16, та не наводила конкретних правових висновків щодо правильності застосування норм матеріального права, які б можна було врахувати у цій справі. При цьому у наведених справах застосовані різні пункти частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», а Велика Палата робила відповідні висновки у справі, яка не стосувалась виконання судового рішення про стягнення заробітної плати.

Натомість, у справі № 335/1961/23, яка переглядалась Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, правовідносини виникли з приводу примусового виконання рішення суду про стягнення заробітної плати.

Підставою подання скарги на дії органу ДВС стало прийняття державним виконавцем постанови про зупинення вчинення виконавчих дії на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з включенням боржника - юридичної особи до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2022 році, наказом Фонду державного майна України від 04 січня 2022 року № 1.

У справі, яка переглядається, спірні правовідносини є подібними до правовідносин, що виникли у справі № 335/1961/23, а тому з огляду на приписи частини четвертої статті 263 ЦПК України, а також частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суд першої інстанції безпідставно постановив ухвалу про відмову в задоволенні скарги на дії державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону № 1404-VII всупереч правових висновків, зроблених у постанові Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 335/1961/23.

Оскільки заробітна плата це кошти, які необхідні для забезпечення існування життєдіяльності людини, зупинення виконання рішення суду про стягнення такої заборгованості є порушенням прав стягувача на мирне володіння майном та не пропорційним втручанням.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, перевіряючи правомірність дій начальника Бучацького ВДВС у Чортківському районі Тернопільської області Романюка О.В., пов`язаних із зупиненням вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу про стягнення заробітної плати з підстави, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», неправильно установив відповідність його рішення положенням цього Закону, принципу Конституції України щодо обов`язковості рішення суду (стаття 129-1), статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

Частиною другою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання (стаття 453 ЦПК України).

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог скарги заявника та наявність підстав для визнання неправомірною та скасування постанови начальника Бучацького ВДВС у Чортківському районі Тернопільської області Романюка О.В. від 14 березня 2025 року про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 і зобов`язання його поновити вчинення виконавчих дій у зазначеному виконавчому провадженні.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищевикладеного, оскаржувана ухваласуду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення скарги заявника на дії державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на дії начальника Бучацького відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Романюка Олега Васильовича, заінтересована особа - Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову начальника Бучацького відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Романюка Олега Васильовича від 14 березня 2025 року про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2024 року у справі № 361/10665/24 про стягнення з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 226 573,39 грн.

Зобов`язати начальника Бучацького відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)Романюка Олега Васильовичапоновити вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1з примусового виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2024 року у справі № 361/10665/24.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 серпня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній