КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/13718/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12857/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коробенко С.В., у справі за позовом Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу,-

в с т а н о в и в :

В червні 2023 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернулася Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, у якому просив суд стягнути із останнього матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконно звільненого працівника у розмірі 41 386, 15 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 480/507/21 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання наказу керівника Укртрансбезпеки на той час - ОСОБА_1 - про звільнення працівника протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 41 386, 15 грн. За результатами перегляду рішення в апеляційному порядку вказане рішення залишене в силі.

На виконання судового рішення, як зазначав позивач, ОСОБА_2 нараховано та виплачено присуджену суму (за вирахуванням податків) у розмірі 41 386, 15 грн.

У зв`язку із наведеним вище позивач вважав, що ОСОБА_1 , як особою відповідальною за незаконне звільнення працівника, було завдано Державній службі України з безпеки на транспорті шкоду у розмірі 41 386, 15 грн, яка підлягає відшкодуванню (т. 1 а.с. 1-10).

18 серпня 2023 року до суду надійшла заява представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що її розгляд не може здійснюватися в порядку цивільного судочинства, оскільки має характер публічно-правового спору з огляду на те, що відповідач перебував на державній службі.

18 серпня 2023 року надійшов також відзив, складений представником відповідача - адвокатом Поповим В.О. - в якому він просив у задоволенні позову відмовити (т. 1 а.с. 62-80).

Зазначив, що ОСОБА_1 працював на посаді Голови Державної служби України з безпеки на транспорті за контрактом про проходження державної служби у період з 25 вересня 2020 року по 15 вересня 2021 року. Перебуваючи на вказаній посаді він був державним службовцем, який діяв від імені державного органу та його діяльність відносилась до публічної служби.

При вирішенні питань щодо матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , як державного службовця, не можуть застосовуватись норми КЗпП України, на які посилається позивач у позовній заяві. Зазначені правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу».

Звертав увагу на те, що притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності можливе виключно у випадку умисного заподіяння шкоди протиправними діями або бездіяльністю внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків. При цьому, право на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди виникає виключно після того, як державному службовцю було направлено письмову пропозицію про добровільне відшкодування матеріальної шкоди і на нього не було надано відповідь або відмовлено у добровільному відшкодуванні шкоди. Позивачем на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про державну службу» не надано доказів існування вироку суду, яким встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, яким завдано збитки державі, а також не надано доказів проведення службового розслідування, яким встановлено всіх причетних осіб у спричиненні збитків державі та їх ступеню вини, зокрема, й самого ОСОБА_1 .

Таким чином, як вважає відповідач, оскільки не проводилось службове розслідування для встановлення всіх причетних осіб до спричинення збитків державному бюджету (всіх осіб, які приймали участь у процедурі звільнення ОСОБА_2 - готували проекти документів, перевіряли документи на предмет відповідності чинному законодавству України та візували їх), їх ступеню вини, жодній з вказаних осіб не направляли письмової пропозиції про добровільне відшкодування матеріальної шкоди, то пред`явлення позову у цій справі, на думку представника Відповідача, здійснено без дотримання визначеного законом порядку.

Крім того, оскільки у справі № 480/507/21 позов не заявлявся про визнання протиправними дій або бездіяльності самого ОСОБА_1 , то судом не досліджувались питання протиправності його дій або бездіяльності, належного чи неналежного виконання ним посадових обов`язків і не ухвалювалось рішення з цього приводу.

Сторона відповідача наполягає на тому, що при вирішенні питання про стягнення шкоди в порядку регресу до участі у справі мають бути залучені у якості співвідповідачів всі особи, які брали участь у процедурі звільнення ОСОБА_2 (готували проект наказу, візували їх після перевірки на предмет відповідності чинному законодавству України) для вирішення питання про необхідність стягнення з них шкоди пропорційно до ступеню вини кожного з них. Позивачем не залучено всіх належних відповідачів у даній справі, що в свою чергу має наслідком ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.

07 вересня 2023 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій він обґрунтував свою незгоду з позицією представника відповідача щодо неможливості застосування до правовідносин норм Кодексу законів про працю України (т. 1 а.с. 89-104).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року позов Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення шкоди у порядку регресу задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника у розмірі 41 386, 15 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір у розмірі 2 684, 00 грн (т. 2 а.с. 89-94).

Не погодившись з рішенням районного суду, 10 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Попов В.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог(т. 2 а.с. 97-120).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ухвалюючи рішення, суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, не застосував: частину другу ст. 19 Конституції України; частини другу-третю ст. 5, пункти 1, 7 частини першої ст. 8, частини першої, другої, шостої, сьомої ст. 9, пункт 2 частини другої, частини третьої ст. 80, ст. 81, 82 Закону України «Про державну службу».

Так, у порушення положень частини другої і третьої ст. 5 Закону України «Про державну службу» застосував положення КЗпП про матеріальну відповідальність працівників, хоча питання матеріальної відповідальності державних службовців та посадових осіб винних у незаконному звільненні працівників врегульовані спеціальним законом - Главою 3 Закону України «Про державну службу».

Також, на переконання апелянта, суд порушив норми процесуального права, неповно з`ясувавши всі обставини справи, не дослідив і не надав оцінки жодному доказу наданому відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти задоволення позовних вимог, які мають значення для правильного вирішення справи, при цьому висновки зроблені судом не відповідають фактичним обставинам справи.

Разом з тим, як наголошував представник апелянта, районним судом не враховано актуальні правові висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 та від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, а замість цього застосовано неактуальний (не останній) висновок викладений постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18). Крім того, суд першої інстанції застосував неактуальні для даних правовідносин постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», постанову Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», які вочевидь не враховують зміни у законодавстві, які відбулись в Україні, зокрема, законодавче врегулювання питань матеріальної відповідальності державних службовців Законом України «Про державну службу». Судом порушено юрисдикційну підсудність, адже питання притягнення до матеріальної відповідальності державних службовців мають вирішуватися адміністративним судом, про що зроблено правові висновки у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 та від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц.

Представник апелянта зазначав на відсутності цивільної дієздатності у Укртрансбезпеки на звернення з позовами до суду про стягнення в порядку регресу збитків спричинених державному бюджету. Жодний з доказів наданих відповідачем на підтвердження обставин, якими обґрунтовані заперечення проти задоволення позовних вимог не досліджувався та не оцінювався судом. Також суд першої інстанції не обґрунтував у своєму рішенні підстав незастосування норм права (в тому числі спеціального закону), на які послався відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог.

15 липня 2025 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив представника позивача Державної служби України з безпеки на транспорті Сусло Л. А. на апеляційну скаргу. У відзиві представник позивача просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року - без змін (т. 2 а.с. 141-161).

Мотивуючи свій відзив, представник позивача вказала у ньому, що відповідно до Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Уряду від 11 лютого 2015 року № 103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Отже Укртрансбезпека є центральними органом виконавчої влади та фінансується за рахунок коштів державного бюджету, що є загальновідомим фактом та не підлягає доказування. З аналізу вищевказаних норм, а також актуальної судової практики вбачається, що органи виконавчої влади, в тому числі Укртрансбезпека, наділені правом на заявлення у регресному порядку вимоги про відшкодування шкоди, завданої посадовими особами.

Положення підпункту 10 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України вказують, що органи виконавчої влади мають імперативно визначений обов`язок щодо звернення із регресними позовами про відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами.

Представник позивача також зазначила у відзиві на апеляційну скаргу, що сам по собі факт, завдання майнової шкоди позивачу суб`єкту владних повноважень - під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спільних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Також представник позивача у відзиві зауважувала, що правовідносини між сторонами в цій справі не стосуються прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, та не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а зробила правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу встановлюється в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду. Враховуючи вищевикладене, реалізація Укртрансбезпекою обов`язку (визначеного бюджетним законодавством щодо вжиття заходів спрямованих на повернення коштів до державного бюджету) шляхом пред`явлення регресного позову є належним способом захисту інтересів держави.

За правилами частини тринадцятої ст. 7, частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року розглянута апеляційним судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 16 грудня 2020 року № 2124-К, за підписом Голови Служби ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звільнено з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Сумській області (т. 1 а.с. 30-31).

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі № 480/507/21 задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання наказу керівника Укртрансбезпеки на той час - ОСОБА_1 - про звільнення працівника протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 41 386, 15 грн (т. 1 а.с. 15-22).

Вказаним рішенням окружного суду визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 2124-к від 16 грудня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Сумській області з 19 грудня 2020 року.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 грудня 2020 року по 25 березня 2021 року у розмірі 41 386, 15 грн.

Допущено негайне виконання рішення у частині поновлення на посаді ОСОБА_2 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 13 370, 91 грн.

Згідно з постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі № 480/507/21 залишено без змін (т. 1 а.с. 24-28).

Верховний Суд ухвалою від 29 серпня 2022 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 480/507/21.

На виконання судового рішення ОСОБА_2 нараховано та виплачено присуджену суму (за вирахуванням податків) у розмірі 41 386, 15 грн та наказом від 01 квітня 2021 року № 441-К поновлено на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Сумській області з 19 грудня 2020 року (т. 1 а.с. 32, 33-36).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постанові 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц, у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 490/2518/22, що узгоджуються з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 2 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Частиною п`ятою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що преюдиційними судовими рішеннями: рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року і постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі № 480/507/21 встановлено незаконність наказу Укртрансбезпеки від 16 грудня 2020 року № 2124-к «Про звільнення ОСОБА_2 » й поновлено працівника на роботі, стягнуто на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу й ці обставини не підлягають доказуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника з роботи, має відшкодувати шкоду, заподіяну позивачу, у розмірі виплаченого ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 41 386, 15 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу», а ця справа не підсудна цивільному суду є необґрунтованими з огляду на таке.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Наведене дає підстави для висновку про те, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законодавством.

Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (частина перша статті 125 Конституції України).

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частинами другою, четвертою, п`ятою статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Тобто суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

У справі, яка переглядається, позов пред`явлено з огляду на те, що на підставі рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року, що набрало законної сили згідно з постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі № 480/507/21, яким поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Сумській області з 19 грудня 2020 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 41 386, 15 грн.

Право позивача на відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням ОСОБА_2 із займаної посади, закріплено у статтях 134 та 237 КЗпП України.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Отже, трудове законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) наведено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.

Такий підхід щодо юрисдикції подібних спорів підтримано Верховним Судом, зокрема у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 755/4855/22, від 05 березня 2025 року у справі № 947/8629/20.

Таким чином, правовідносини між сторонами у цій справі не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

У справі, яка переглядається, не підлягає вирішенню питання правомірності дій відповідача ОСОБА_1 щодо звільнення ОСОБА_2 з публічної служби, оскільки незаконність такого звільнення вже встановлена вищезгаданим рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року, що набрало законної сили згідно з постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі № 480/507/21.

Отже, предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.

З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір у цій справі є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

При цьому сам по собі той факт, що майнова шкода завдана позивачу - суб`єкту владних повноважень - під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 328/29/20 (провадження № 61-2521св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 676/2149/20 (провадження № 11318св21), від 12 січня 2022 року у справі № 161/10391/21 (провадження № 61-15908св21), від 07 червня 2023 року у справі № 760/1270/20 (провадження № 61-12891св22) та від 20 вересня 2023 року у справі № 490/2518/22 (провадження № 61-11642св22), в яких спірні правовідносини були подібними (органи державної влади/місцевого самоврядування пред`явили позови до винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівників було здійснено з порушенням закону, про відшкодування в порядку регресу заданої ними майнової шкоди, спричиненої виплатою за рішеннями судів таким працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частин четверта статті 263 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що у справі, яка переглядається, правовідносини між сторонами не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень і що незаконність звільнення працівника з публічної служби вже встановлена іншим судовим рішенням, а тому питання щодо правомірності дій відповідача не підлягає оцінці при вирішенні цього спору.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване судове рішення без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 та від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18) містяться правові висновки про те, що у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц (провадження № 14-481цс18) зроблено висновок за обставин справи, коли позов пред`явлено військовою частиною до фізичної особи - військовослужбовця про відшкодування майнової шкоди, завданої ним під час проходження військової служби. Спірні правовідносини виникли у зв`язку із завданням відповідачем шкоди державі під час проходження публічної служби.

Проте, предметом спору в цій справі є відшкодування шкоди у порядку регресу, а неправомірність дій відповідача встановлена набравшим законної сили рішенням суду у справі № 480/507/21 про незаконність звільнення ОСОБА_2 з публічної служби та додаткового правового аналізу не потребує.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні питання про стягнення шкоди, спричиненої державному бюджету у порядку регресу, до участі у справі мають бути залучені у якості співвідповідачів всі особи, які приймали участь у процедурі звільнення ОСОБА_2 , для вирішення питання про стягнення з них шкоди пропорційно до ступеню вини кожного з них, суд відхиляє з огляду на таке.

Обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Зі змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 16 грудня 2020 року № 2124-К «Про звільнення ОСОБА_2 » вбачається, що рішення про звільнення ОСОБА_2 було прийнято та реалізовано ОСОБА_1 як керівником суб`єкта призначення.

Указане спростовує посилання відповідача про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівників несуть інші особи, які приймали участь у звільненні працівників, зокрема виготовляли накази про звільнення та погоджували їх.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18 (провадження № 61-3858св19).

Висновки про те, що службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам часу вимушеного прогулу, неодноразово підтверджені Верховним Судом, зокрема у постановах від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18, від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20, від 11 жовтня 2023 року у справі № 158/2727/20, від 17 липня 2024 року у справі № 439/362/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 394/438/22, у яких, зокрема також службова особа, яка видала наказ про звільнення, не була залучена до розгляду справи про визнання незаконним звільнення працівника та його поновлення на роботі.

Інші доводи апеляційної скарги не відповідають встановленим обставинам справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок позивача, не підлягають.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов