Справа № 450/3472/21
Провадження № 2/202/333/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Шахторіна А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом по стягнення зі ОСОБА_3 суми боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 листопада 2018 року між ним і відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого він надав відповідачу у позику грошові кошти в сумі 15 000 доларів США, що станом на дату надання позики за офіційним курсом НБУ (28,39 грн. за один долар США) складало 425 850 гривень.

Відповідно до п. 1.3 договору позики поручителем за договором позики є компанія TARTAGAL s.r.., яка є іноземною юридичною особою та знаходиться в місті Прага Чеської Республіки.

Відповідно до п. 5.2 Договору позики передача грошових коштів в сумі 15000 доларів США була здійсненна під час укладення договору позики та в присутності свідка ОСОБА_4 .

За умовами договору позики позика в сумі 15000 доларів США повинна бути повернута позичальником не пізніше шести місяців з дня її отримання, а саме 30.05.2019 року.

На підставі усних домовленостей строк повернення всієї суми позики був продовжений.

21.07.2021 року на адресу позичальника була направлена письмова вимога про повернення позики в сумі 15000 доларів США, яка вручена особисто ОСОБА_3 03.08.2021 року.

Отже, посилаючись на те, що відповідач не виконав свої зобов?язання, позивач просив стягнути зі ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти в сумі 425 850 (чотириста двадцять п?ять тисяч вісімсот п?ятдесят) гривень та понесені судові витрати.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 вересня 2021 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

02.11.2021 відповідачем ОСОБА_3 був поданий відзив на позов.

У своєму відзиві відповідач підтвердив домовленість між ним і позивачем про надання коштів у позику та укладення договору позики від 30.11.2018, але заперечував факт передання йому позивачем та отримання ним коштів у позику.

Наполягав на тому, що фактично позивач кошти в позику йому не надавав, а твердження позивача, викладені у позовній заяві, не відповідають дійсності та не підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами.

Звертав увагу, що відповідно до статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з п. 2.1 договору позики позика надається в готівковому або безготівковому порядку шляхом передачі або перерахування позичальнику грошових коштів в сумі, зазначеній в п. 1.2. цього Договору (одноразово однією сумою або частинами).

Тобто в договорі позики сторони узгодили два альтернативні способи передачі коштів.

На думку відповідача, для підтвердження передання коштів за договором позики від 30.11.2018 року кредитору необхідно надати розписку про фактичне отримання ним коштів у позику або платіжний документ про перерахування суми позики.

Також звертав увагу, що факт передання коштів та їх розмір не може підтверджуватися показаннями свідка ОСОБА_4 .

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, відповідач просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалою від 10 грудня 2021 року зазначену цивільну справу було передано за підсудністю до Краматорського міського суду Донецької області.

24 січня 2022 року справу було прийнято до розгляду Краматорським міським судом Донецької області.

Справа Краматорським міським судом Донецької області розглянута не була.

Розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

Отже, не лише поточні, а й усі судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

20 листопада 2023 року справа була отримана Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 листопада 2023 року справу прийнято до розгляду та постановлено розглядати її за правилами загального позовного провадження.

??Ухвалою суду від 04 квітня 2024 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник Смолинець Я.І. позов підтримали.

При цьому позивач пояснив, що між ним і відповідачем були укладені три договори позики грошових коштів, які отримувалися відповідачем для будівництва нерухомості. Поручителем виступала чеська компанія. Відповідач до теперішнього часу суми позики йому не повернув, у зв`язку з чим він наполягає на задоволенні його позову.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не визнав із підстав, викладених у раніше поданому відзиві на позов.

Вважав, що представником позивача було порушено порядок заявлення клопотань про виклик свідка та подання доказів.

Тому просив не брати до уваги показання свідка ОСОБА_4 , а також виключити з числа доказів та не брати до уваги при ухваленні рішення розписку від 23.12.2021, яка підписана ОСОБА_6 .

Крім того, просив урахувати правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), про те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св210), а саме, що кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання, для чого суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови, а також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04.03.2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21), згідно з якими договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передачі грошей або речей не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. Оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 924/1096/17.

Також у матеріалах справи наявні письмові пояснення відповідача ОСОБА_3 , в яких останнім зазначено, що між ним і позивачем були укладені договори позики: від 24.02.2018 на суму 242 000 доларів США, від 07.06.2018 на суму 42 700 доларів США та від 30.11.2018 на суму 15 000 доларів США.

Всі договори були підписні в один день, не дивлячись, що датовані різними датами. В графі «поручитель TARTAGAL s.r.o.» вже був підпис. Підпису свідка ОСОБА_4 не було.

На його запитання ОСОБА_1 , чому документи різними датами, останній повідомив, що в нього якісь сімейні проблеми і ймовірно йому прийдеться ділити спільне майно з дружиною. На його запитання, хто така ОСОБА_4 , він відповів, що то його матір і, якщо він хоче, можливо зазначити ще одного свідка, наприклад, когось з його оточення. Він відповів, що коли домовимося про день передачі коштів, повідомить данні свідка. Такі договори були лише попередніми домовленостями того, що ОСОБА_1 надасть мені грошові кошти, а по факту отримання ним буде видано власноручно складену розписку тією датою, коли він отримає від нього кошти.

Проте кошти ОСОБА_1 йому так і не передав. Згодом він пояснив, що в нього інші плани і проєкти на ці гроші. Восени 2021 року дізнався про подані ОСОБА_1 позови про стягнення з нього грошових коштів, які він від нього не отримував.

Таким чином відповідач підтримав раніше поданий ним відзив на позов і наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом установлено, що 30 листопада 2018 року між позивачем ОСОБА_1 , з одного боку (позикодавець), і ОСОБА_3 , з іншого боку (позичальник), а також компанією TARTAGAL s.r.o. (поручитель) був укладений договір позики.

Відповідно п. 1.1. цього Договору кредитор зобов?язується надати позичальнику позику, а позичальник зобов?язується повернути позику у визначений цим договором строк.

Сума позики становить 15 000 (п?ятнадцять тисяч) доларів США (п. 1.2. Договору).

В розділі 2 «Порядок надання і повернення позики» сторони передбачити, що позика надається в готівковому або безготівковому порядку шляхом передачі або перерахування позичальнику грошових коштів в сумі, зазначеній в п. 1.2, цього Договору (одноразово однією сумою або частинами). Сума позики підлягає поверненню не пізніше шести місяців включно. Поверненню підлягає 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США. Термін надання позики може бути продовжений за взаємною письмовою згодою сторін, оформленому додатковою угодою (п. 2.1 - 2.3 Договору позики).

Згідно з п 3.1 Договору цей договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами і діє до моменту належного виконання зобов?язань, прийнятих на себе сторонами, відповідно до цього договору.

В пункті 5.2 Договору позики зазначено, що передача грошових коштів відбувається в присутності свідка ОСОБА_4 .

Зазначений договір позики був підписаний сторонами, що ними не заперечується.

Між сторонами наявний спір щодо повернення суми позики за цим договором.

При вирішенні спору між сторонами суд виходить із того, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України також визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своїми характеристиками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою і у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Крім того, в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 5-7 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

З огляду на викладене суд відхиляє свідчення свідка ОСОБА_4 у судовому засіданні про передачу відповідачу грошових коштів за договором позики від 30.11.2018, а також розписку ОСОБА_6 - директора TARTAGAL s.r.o. (поручитель) про передачу 30.11.2018 року ОСОБА_1 . ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 15 000 доларів США, які були подані з порушенням встановленого процесуального порядку.

Також суд не бере до уваги докази, подані представником позивача через систему «Електронний суд» 17.07.2025, так як вони судом не приймалися і не досліджувалися.

Поряд із цим суд вважає, що укладення відповідачем договору позики від 30.11.2018 та отримання ним грошових коштів за таким договором підтверджується змістом самого договору позики.

Суд звертає увагу, що в договорі позики від 30.11.2018 сторони погодили суму позики в розмірі 15 000 доларів США, порядок її надання (в готівковому або безготівкову порядку шляхом передання або перерахування) та строк повернення - не пізніше шести місяців включно, суму, що підлягає поверненню, можливість продовження строку позики.

Крім того, в пункті 5.2 договору позики сторони прямо зазначили, що передання грошових коштів відбувається в присутності свідка ОСОБА_4 .

Договір позики був підписаний кредитором, поручителем та свідком, а також самим позичальником ОСОБА_3 , яким будь-яких зауважень чи застережень під час підписання цього договору не було зазначено.

Тобто сторони, укладаючи договір позики, в теперішньому часі, а не майбутньому, зазначили про передачу під час укладення цього договору суми позики, що засвідчили своїми підписами.

Відтак суд вважає доведеним факт отримання 30.11.2018 відповідачем від позивача суми позики в розмірі 15 000 доларів США та його обов`язок щодо повернення цієї суми позивачу.

Отже, твердження відповідача та його представника про недоведеність отримання ним суми позики спростовуються змістом самого договору позики.

Суд вважає, що такий висновок суду не суперечить правовим висновкам щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, постановах Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, а також у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Суд відхиляє посилання на необхідність врахування у цій справі висновків щодо застосування вказаних норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19) та інших, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у справі, не є подібними правовідносинам сторін у зазначених справах. Постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 взагалі стосується інших правовідносин.

Суд звертає увагу, що, наприклад, у справі № 569/1646/14-ц, на яку посилається представник відповідача, заявник зазначав про те, що грошові кошти за спірним договором позики не отримувалися, при цьому стверджував, що між сторонами існували інші правовідносини. У справі № 629/5364/13-ц судами було встановлено, що у договорі позики відсутня заява позичальника про те, що гроші від позикодавця за цим договором отримано до його підписання або під час підписання, відсутня заява також і про отримання грошових коштів після підписання договору позики. В свою чергу, у справі № 205/5292/15-ц зі змісту розписки, підписаної ОСОБА_3, суди встановили, що грошові кошти від ОСОБА_1 отримала ОСОБА_2. Договором позики, який укладено ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), обов`язок з повернення коштів покладався саме на позичальника ОСОБА_2. Під час судового засідання позивач зазначав, що вказана у договорі позики сума є боргом відповідачів за невиконані грошові зобов`язання у минулому. При цьому будь-яких відомостей щодо уповноваження ОСОБОЮ_2 інших осіб, у тому числі ОСОБИ_3, на укладення оспорюваних боргових документів, матеріали справи не містили. Або у справі № 755/16831/19 договір позики між сторонами в письмовій формі (єдиний документ чи декілька документів, розписка чи інший документ) не укладався. Тобто очевидно, що висновки у цих справах стосувалися інших фактичних обставин.

Доводи відповідача та його представника про те, що отримання суми позики має бути підтверджено виключно розпискою або платіжним документом про перерахування коштів суд вважає необґрунтованими, оскільки в даному випадку факт передачі грошових коштів зафіксований у письмовому договорі позики.

Суд бере до уваги, що відповідач ОСОБА_3 із часу укладення договору позики від 30.11.2018, якому передували інші аналогічні правочини між сторонами, а саме від 24.02.2018 на суму 242 000 доларів США та від 07.06.2018 на суму 42 700 доларів США, про що зазначив відповідач у своїх письмових пояснення, умови цього договору не оспорював, вимог про його розірвання внаслідок невиконання з боку кредитора, в тому числі фактичного ненадання суми позики, не заявляв.

Отже, у суду немає сумнівів щодо дійсності зобов`язання між сторонами та обов`язку відповідача щодо повернення суми позики позивачу, оскільки, укладаючи та підписуючи договір позики, сторони підтвердили, що відбувається передача грошових коштів, зокрема у присутності свідка, підпис якого також наявний на договорі. Якщо б відповідач під час укладення договору позики від 30.11.2018 не підтверджував факт передання йому грошових коштів, то міг його не підписувати або зробити відповідне застереження про надання йому коштів у майбутньому, тим більше, що це був вже третій договір з позивачем. Натомість у договорі позики, підписаному відповідачем, навпаки було зазначено про передачу грошових коштів.

Тому суд вважає доведеним факт отримання відповідачем суми позики в розмірі 15 000 доларів США під час укладення та підписання договору позики від 30.11.2018.

Суд також вважає доведеним, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів у строк, визначений договором позики та домовленістю сторін, не виконав.

Згідно з матеріалами справи 22.07.2021 позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення позики за договором від 30.11.2018 у строк 10 календарних днів, яку відповідач залишив без задоволення.

Таким чином позивач обґрунтовано звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

При цьому в своєму позові позивач просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі, еквівалентному 15 000 доларам США на дату укладення договору позики, що за офіційним курсом гривні за даними Національного банку України становить 425 850 грн. (15 000 х 28,39 грн.).

Враховуючи вищевикладене, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики від 30.11.2018 в розмірі 425 850 грн.

Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір.

Згідно з частиною 1 статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 4258,50 грн.

Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30 листопада 2018 року в розмірі 425 850 (чотириста двадцять п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят) грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 258 (чотири тисячі двісті п`ятдесят вісім) грн. 50 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 25 серпня 2025 року.

Суддя Наталія Марченко