Справа № 128/589/24
Провадження № 22-ц/801/1666/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 рокуСправа № 128/589/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,

з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

позивач заступник керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Саюка Бориса Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Бондаренко О. І. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У лютому 2024 року заступник керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішень про державну реєстрацію майнових прав, державної реєстрації права власності та визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 лютого 2005 року між Вінницькою районною державною адміністрацією та приватним підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду загальною площею 12,0584 га, розташованої на території Мізяківсько-Хутірської сільської ради, з них: під водою - 9,4240 га, під болотами - 0,9109 га, під гідротехнічними спорудами - 0,2410 га, під пасовищами - 1,4825 га, для рибогосподарських потреб.

Відповідно до розпорядження Вінницької районної державної адміністрації № 1570 від 20 грудня 2010 «Про поновлення договору оренди на земельні ділянки з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 для рибогосподарських потреб на території Мізяківсько-Хутірської сільської ради, за межами населеного пункту», оренду зазначеної земельної ділянки водного фонду поновлено та 31 травня 2011 року укладено відповідний договір оренди.

У зв`язку із переходом згідно закону права власності на земельні ділянки водного фонду до Вінницької обласної державної адміністрації, 29 липня 2014 року між Вінницькою ОДА та ОСОБА_2 було укладено договір оренди водного об`єкта за № 520684000-5, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування водний об`єкт для рибогосподарських потреб ставок площею 9,4240 га, розташований за межами с. Мізяківські Хутори (на теперішній час - Стрижавська ОТГ) Вінницького району Вінницької області, річка Периорка - права притока р. Південний Буг (басейн р. Південний Буг).

Право оренди вказаного водного об`єкта 22 лютого 2015 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 2 Договору об`єктом оренди за вищевказаним Договором є:

- вода (водний простір) водного об`єкта 152,0 тис.м3, 9,4240 га;

- земельна ділянка під водним об`єктом 9,4240 га;

- земельна ділянка під гідротехнічною спорудою 0,2410 га;

- земельна ділянка під прибережною захисною смугою - 1, 4825 га;

- кадастровий номер земельної ділянки - :09:006:0002.

Водночас за період використання зазначеного водного об`єкта ОСОБА_2 було набуто у приватну власність нерухоме майно гідротехнічну споруду, яка розташована на вказаній земельній ділянці водного фонду.

Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на гідротехнічну споруду, що складається з греблі та водовипуску, розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером :09:006:0002 загальною площею 12,0584 та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та матеріалів реєстраційної справи № 206 рішення державного реєстратора з відкриттям розділу (індексний номер 32550976) від 25 листопада 2016 року про реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 прийнято на підставі довідки Мізяківсько-Хутірської сільської ради № 2938 від 08 листопада 2016 року, декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 23 листопада 2016 року, технічного паспорту, виданого 14 листопада 2013 року ФОП ОСОБА_3 , рішення органу місцевого самоврядування - Мізяківсько-Хутірської сільської ради, № б/н від 14 листопада 2016 року (рішення про присвоєння адреси).

Відповідно до технічної документації площа земельної ділянки під ГТС становить 0,2410 га, тобто - 2410 кв.м.

Позивачем зазначено, що проведена ОСОБА_2 вперше державна реєстрація прав на вказану гідроспоруду є незаконною, оскільки спірна гідротехнічна споруда не може бути окремим об`єктом права власності, адже є складовою частиною штучного поверхневого водного об`єкта (ставка), тобто приналежною річчю водойми.

Набуття ОСОБА_2 у приватну власність гідротехнічної споруди створило передумови для протиправного використання (завуальованого набуття у власність) землі під такими спорудами, чим грубо порушено норми законодавства та інтереси держави в особі Стрижавської територіальної громади.

У подальшому ОСОБА_2 відчужив зазначену гідротехнічну споруду згідно договору купівлі-продажу № 1137 від 07 грудня 2016 року ОСОБА_1 .

На переконання позивача, набуваючи право власності на об`єкт нерухомого майна, відповідачі не діяли добросовісно і мали усвідомлювати можливість виникнення у подальшому ситуації, за якої до них буде пред`явлено вимогу про припинення права власності.

Відповідно до інформації Стрижавської селищної ради спірна гідротехнічна споруда на балансі останньої не перебувала.

В період з 2014 року по 2021 рік вищеописаними земельними ділянками водного фонду розпоряджалася Вінницька обласна державна адміністрація, однак відповідно до договорів оренди зазначеного у позовній заяві ставка, на дату їх укладення гідротехнічна споруда у приватній власності відповідачів не перебувала. Пунктом 24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом з 27 травня 2021 року землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, визначених Законом.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Таким чином, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за обов`язкової наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення цього права.

Отже, запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю, у даному випадку на гідротехнічну споруду, що розташована на земельній ділянці водного фонду, за фізичною особою, є перешкодою у реалізації державою в особі територіальної громади Стрижавської селищної ради речових прав на зазначений водний об`єкт.

Враховуючи те, що відповідно до перехідних положень Земельного кодексу України та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначена земельна ділянка водного фонду на даний час перебуває у розпорядженні Стрижавської ОТГ, а право власності на спірну гідротехнічну споруду, до незаконного набуття її у приватну власність ОСОБА_4 , належним чином оформлено не було, а тому є безхазяйним майном, яке у встановленому законом порядку, визначеному ст. 335 ЦК України, в подальшому підлягає передачі до комунальної власності ОТГ, прокурор звернувся в суд із позовом в інтересах держави в особі Стрижавської селищної ради та просив суд:

- визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора індексний номер 32550976 від 24 листопада 2016 року та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на гідротехнічну споруду, що складається з греблі та водовипуску, розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером :09:006:0002 загальною площею 12,0584 га та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 206);

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер 1137, укладений 07 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В. О.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 травня 2025 року позов було задоволено повністю та вирішено:

- визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора індексний номер 32550976 від 24 листопада 2016 року та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на гідротехнічну споруду, що складається з греблі та водовипуску, розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером :09:006:0002 загальною площею 12,0584 га та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 206);

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер 1137, укладений 07 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В. О.

- вирішено питання судових витрат.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що спірна гідроспоруда в силу ст. 181-187 ЦК України нерозривно пов`язана з описаними вище водними об`єктами, є приналежною річчю вищевказаних водойм, тобто головної речі та, з огляду на специфіку водних ресурсів, у даному випадку виконують, у тому числі, функції запобігання шкідливій дії вод (тобто захисні функції), не можуть бути відокремлені від останнього та не можуть бути окремим об`єктом права власності.

Відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростовано, що спірна гідротехнічна споруда розташована на земельній ділянці водного фонду, яка передана в оренду та належить до земель комунальної власності.

Враховуючи наведене, оскільки гідротехнічна споруда нерозривно пов`язана з водним об`єктом, не може бути відокремлена від нього без втрати цільового призначення, відповідно не може перебувати у власності фізичних осіб, крім випадків, визначених законом.

Враховуючи викладене та те, що мало місце незаконне набуття у власність спірного об`єкта, суд погодився із доводами позивача про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1137 від 07 грудня 2016 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо відчуження спірної гідротехнічної споруди.

Суд також дійшов висновку, що оскільки право власності територіальної громади, на даний час Стрижавської селищної ради, на спірну гідротехнічну споруду було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли прокурор (територіальна громада) довідалася або могли довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Враховуючи встановлені обставини, місцевий суд дійшов висновку, що заявлені вимоги про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та про визнання недійсним договору купівлі-продажу, серія та номер 1137, укладеного 07 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є достатніми для захисту прав та інтересів держави.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 20 червня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Шемета Т. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 10 липня 2025 року суддю Копаничук С. Г. замінено на суддю Рибчинського В. П.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 липня 2025 року справу призначено до розгляду на 31 липня 2025 року о 09 год 10 хв.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 29 липня 2025 року суддю Шемету Т. М. замінено на суддю Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31 липня 2025 року строк розгляду апеляційної скарги було продовжено на п`ятнадцять днів, судове засідання відкладено на 28 серпня 2025 року на 08 год 30 хв.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 27 серпня 2025 року суддю Копаничук С. Г. замінено на суддю Голоту Л. О.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції залишено поза увагою доводи представника відповідача Ленді Ю. М. про те, що розпорядженням Вінницької районної державної адміністрації № 166 від 14 лютого 2005 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду для передачі в оренду приватному підприємцю ОСОБА_2 для рибогосподарських потреб на території Мізяківсько-Хутірської сільської ради та укладення договору оренди» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду площею 12,0584 га.

14 лютого 2005 року між Вінницькою районною державною адміністрацією та приватним підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, відповідно до якого п.1 визначено, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку водного фонду для рибогосподарських потреб, яка знаходиться на території Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району за межами населеного пункту. Строк договору визначено у 4 (чотири) роки 11 місяців.

Договір оренди зареєстровано у Вінницькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що в у Державному реєстрі земель, зроблено запис від 04 жовтня 2005 року за № 03 по Мізяківсько-Хутірській сільській раді Вінницького району Вінницької області.

На підставі Розпорядженням Вінницької районної державної адміністрації № 1570 від 30 грудня 2010 року «Про поновлення договору оренди на земельну ділянку з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 для рибогосподарських потреб на території Мізяківсько-Хутріської сільської ради, за межами населеного пункту» поновлено договір оренди земельної ділянки загальною площею 12,0584 га, для рибогосподарських потреб, терміном на 10 років. 31 травня 2011 року між Вінницькою районною державною адміністрацією та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, відповідно до якого п.1 визначено, що орендодавець надає а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку водного фонду для рибогосподарських потреб, яка розташована на території Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району за межами населеного пункту. В оренду передано земельну ділянку площею 12,0584 га. Строк договору визначено у 10 (десять) років.

Договір оренди зареєстровано в управлінні Держкомзему у Вінницькому районі, про що в у Державному реєстрі земель, зроблено запис від 22 липня 2011 року за № 01811 по Мізяківсько-Хутірській сільській раді Вінницького району Вінницької області.

Пунктом 29 Договору оренди землі від 31 травня 2011 року встановлено, що орендар має право зводити будівлі та споруди.

Як вбачається із Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-III категорії складності, зареєстрованого в Департаменті архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області 23 листопада 2016 року № BH49 рибогосподарська технологічна водойма, 2152.І. II-категорії складності, будівництво вказаної гідротехнічної споруди рибогосподарської технологічної водойми розпочато на підставі Дозволу на проведення будівельних робіт № 304, який видано ІДАБК у Вінницькому районі 28 листопада 2005 року. Дата закінчення будівництва 06 травня 2007 року. Строк введення об`єкта в експлуатацію 4 квартал 2016 року.

Матеріали справи не містять доказів щодо тих обставин, у володінні якої особи знаходився спірний об`єкт нерухомості до реєстрації права власності за ОСОБА_2 , зокрема, чи перебувала споруда на балансі будь-якого іншого суб`єкта господарювання, чи передавалася споруда на баланс органу місцевого самоврядування, в тому числі Мізяківсько-Хутірській сільській раді, правонаступником якої виступає Стрижавська селищна рада.

Власник гідротехнічної споруди рибогосподарської технологічної водойми відомий, адже вона створена в процесі нового будівництва, прийнята в експлуатацію та на неї було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , а тому висновки суду про те, що перебування гідротехнічної споруди у власності приватної особи позбавляє Стрижавську селищну раду, як єдиного суб`єкта, який уповноважений на вчинення дій щодо звернення із заявою про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, можливості оформити право власності на зазначену споруду, в тому числі шляхом визнання речі безхазяйною, є передчасними.

Окрім того суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу, не вирішення питання компенсації вартості нерухомого майна є порушенням його прав.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.

Представник позивача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Рішенням Вінницької РДА від 11 лютого 2005 року при розгляді клопотання СПД ОСОБА_2 щодо укладення договору оренди та встановлення орендної плати за користування земельною ділянкою водного фонду було встановлено розмір орендної плати за користування земельною ділянкою загальною площею 10,5759 га, під водою 9,4240 га 1 512 грн, болото 0,9109 га 29 грн, гідротехнічна споруда 0,2410 га 8 грн. Всього 1 549 грн на рік (а. с. 103-104, том 1).

Розпорядженням Вінницької РДА від 14 лютого 2005 року № 166 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду для передачі в оренду СПД ОСОБА_2 для рибогосподарських потреб та території Мізяківсько-Хутірської сільської ради загальною площею 12,0584 га, передано в оренду відповідну земельну ділянку водного фонду загальною площею 12, 0584 га, в тому числі 1,4852 га пасовищ, 9,4240 га під ставками, 0,9109 га боліт, 0,2410 га під гідротехнічними спорудами на території Мізяківсько-Хутірської сільської ради за межами населеного пункту (а. с. 100-101, том 1).

14 лютого 2005 року між Вінницькою районною державною адміністрацією та приватним підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду загальною площею 12,0584 га, розташованої на території Мізяківсько-Хутірської сільської ради, з них: під водою 9,4240 га, під болотами 0,9109 га, під гідротехнічними спорудами 0,2410 га, під пасовищами 1,4825 га, для рибогосподарських потреб.

Як видно із п. 2 договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 12,0584 га, за рахунок земель водного фонду Мізяківсько - Хутірської сільської ради, в тому числі: під водою - 9,4240 га, під болотами - 0,9109 га, під пасовищами - 1,4825 га, під гідротехнічною спорудою (гребля) - 0,2410 га (а. с. 38-39, том 1).

Відповідно до розпорядження Вінницької районної державної адміністрації № 1570 від 20.12.2010 «Про поновлення договору оренди на земельні ділянки з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 для рибогосподарських потреб на території Мізяківсько-Хутірської сільської ради, за межами населеного пункту», оренду зазначеної земельної ділянки водного фонду поновлено та 31.05.2011 укладено відповідний договір оренди (а. с. 47, том 1).

В зв`язку з переходом згідно закону права власності на земельні ділянки водного фонду до Вінницької обласної державної адміністрації, 29.07.2014 між Вінницькою обласною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , укладено договір оренди водного об`єкта за № 520684000-5, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування водний об`єкт для рибогосподарських потреб - ставок площею 9,4240 га, розташований за межами с. Мізяківські Хутори (на теперішній час Стрижавська ОТГ) Вінницького району Вінницької області, річка Периорка права притока р. Південний Буг (басейн р. Південний Буг).

Відповідно до п. 2 Договору об`єктом оренди за вищевказаним Договором є: - вода (водний простір) водного об`єкта 152,0 тис.м3, 9,4240 га; - земельна ділянка під водним об`єктом 9,4240 га; - земельна ділянка під гідротехнічною спорудою 0,2410 га; - земельна ділянка під прибережною захисною смугою 1, 4825 га; - кадастровий номер земельної ділянки - :09:006:0002 (а. с. 44-46, том 1).

Встановлено, що ОСОБА_2 за період використання зазначеного водного об`єкта набуто у приватну власність нерухоме майно гідротехнічну споруду, що розташована на вищевказаній земельній ділянці водного фонду.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на гідротехнічну споруду, що складається з греблі та водовипуску, розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером :09:006:0002 загальною площею 12,0584 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та матеріалів реєстраційної справи № 206 рішення державного реєстратора з відкриттям розділу (індексний номер 32550976) від 25.11.2016 про реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 прийнято на підставі довідки Мізяківсько-Хутірської сільської ради № 2938 від 08.11.2016, декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 23.11.2016, технічного паспорту, виданого 14.11.2013 ФОП ОСОБА_3 , рішення органу місцевого самоврядування Мізяківсько-Хутірської сільської ради, № б/н від 14.11.2016 (рішення про присвоєння адреси).

07 грудня 2016 року ОСОБА_2 відчужив зазначену гідротехнічну споруду згідно договору купівлі-продажу № 1137 ОСОБА_1 (а. с. 84-87, том 1).

Відповідно до технічної документації площа земельної ділянки під ГТС становить 0,2410 га, тобто - 2410 кв.м.

17 жовтня 2017 року між Вінницькою ОДА та ОСОБА_1 укладено договір оренди водного об`єкта № 520684000-1, за умовами якого відповідач отримав у строкове платне користування ставок площею 9,4240 га, розташований за межами с. Мізяківські Хутори, Вінницького р-ну, Вінницької обл. (а. с. 54-52, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Аналогічні положення знайшли своє відображання в ст. 58 Земельного кодексу України, згідно якої до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів; штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Статтею 59 ЗК України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до п. «ґ» ч. 4 ст. 83, п. «д» ч. 4 ст. 84 ЗК України передача земель водного фонду у приватну власність заборонена, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такі випадки передбачені ч. 2 ст. 59 ЗК України, за приписами якої можлива безоплатна передача у власність лише замкнених природних водойм загальною площею до 3 га.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно статті 1 ЗУ «Про аквакультуру» гідротехнічні споруди для цілей аквакультури - об`єкти нерухомого майна державної або комунальної власності або власник яких невідомий чи його неможливо встановити на підставі даних, документів та/або інформації з відповідних державних реєстрів (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірно-осушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод та розташовані на водних об`єктах, наданих у користування на умовах оренди для цілей аквакультури. Гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми - об`єкти нерухомого майна державної власності (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірно-осушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод.

Відповідно до пункту 1.3 Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах, затверджених Наказом МНС України 03 квітня 2012 року № 661, гідротехнічна споруда - інженерна споруда, призначена для керування водним режимом, використовування водних ресурсів або для запобігання шкідливій дії вод.

Положеннями ст. 107 Водного кодексу України визначено, що шкідливою дією вод є, зокрема: 1) наслідки повені, що призвели до затоплення і підтоплення земель та населених пунктів; 2) руйнування берегів, захисних дамб та інших споруд.

Згідно зі ст. 181 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про аквакультуру» фактично земляні греблі, шлюзи-регулятори (водонапуски та водовипуски) від відповідної земельної ділянки та штучно створеного ними водного об`єкту без зміни призначення та шкоди такому об`єкту не можуть бути відокремлені.

Так, ст. 183 ЦК України встановлено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільною відповідно, яку не можна поділити без втрати такого призначення. Річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 186 ЦК України).

Складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення (частина перша статті 187 ЦК України).

Якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ) (частина перша статті 188 ЦК України).

Окрім того, ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У свою чергу згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

За змістом статей 186, 190, 316 ЦК України право власності особи виникає на окрему, самостійну річ, тоді як приналежність не може бути окремим об`єктом права власності, а лише слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 14.02.2018 справа №910/8903/16).

Також, не можуть бути самостійними об`єктами права власності окремі із складових частин речі, які при переході права на річ не підлягають відокремленню (ст. 187 ЦК України).

Із викладеного вбачається, що незалежно від цільового призначення будь-яка гідротехнічна споруда це інженерна споруда, розташована на водному об`єкті та призначена для керування ним, а також для запобігання шкідливій дії вод. Використання гідротехнічної споруди без втрати її правового статусу з іншою метою аніж обслуговування водного об`єкту є неможливим, тобто вона є приналежністю до водного об`єкту.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 903/906/16 вказано, що водний об`єкт не може бути відокремлений від земельної ділянки та бути самостійним (окремо від земельної ділянки, на якій він розташований) об`єктом прав та обов`язків, а право розпоряджатись водним об`єктом належить власнику земельної ділянки, на якій розташований цей водний об`єкт.

Враховуючи вищенаведене, а також правовий статус гідротехнічної споруди як приналежності водного об`єкту, власником гідротехнічної споруди може виступати лише особа, яка є власником земельної ділянки, на якій розташований водний об`єкт з гідротехнічною спорудою.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Імперативними положеннями ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі.

Судом встановлено, що спірна гідротехнічна споруда розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :09:006:0002 загальною площею 12,0584 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складається з греблі та водовипуску.

Вказана земельна ділянка належить до земель комунальної власності та неодноразово була передана в оренду ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Як зазначено у позовній заяві, саме спірна земляна гребля формує рельєф таким чином, щоб вмістити у верхньому б`єфі поверхневі води на річці Периорка, яка є правою притокою р. Південний Буг (басейну Південний Буг), а затвори щитові (шлюзи-регулятори, водовипускачі) забезпечують регулювання рівня води як у ставку, так і забезпечують підтримання нормального підпірного рівня води у нижньому б`єфі, тобто безпосередньо у річці.

Отже, правильним є висновки суду першої інстанції про те, що спірна гідроспоруда нерозривно пов`язана із водними об`єктами, є приналежною річчю вищевказаних водойм, тобто головної речі та, з огляду на специфіку водних ресурсів, у даному випадку виконують, у тому числі, функції запобігання шкідливій дії вод (тобто захисні функції), не можуть бути відокремлені від останнього та не можуть бути окремим об`єктом права власності та відповідно не може перебувати у власності фізичних осіб, крім випадків, визначених законом.

Статтею 335 ЦК України визначено, що безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Тільки після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Пунктом 82 Порядку № 1127 визначено, що взяття на облік безхазяйного нерухомого майна здійснюється за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса в установленому для державної реєстрації прав порядку з урахуванням особливостей, визначених пунктами 83-88 цього Порядку.

Згідно з пунктом 83 Порядку № 1127 під час розгляду заяви державний реєстратор встановлює наявність (відсутність) державної реєстрації прав на майно, щодо якого подано таку заяву.

При цьому пунктом 87 Порядку № 1127 визначено, що у задоволенні заяви про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна може бути відмовлено, серед іншого, у разі, коли у Державному реєстрі прав наявні записи про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, щодо якого подано заяву про взяття на облік.

Разом з тим, наявність зареєстрованого права власності всупереч вимогам закону на спірний об`єкт нерухомого майна позбавляє в подальшому орган місцевого самоврядування звернутися із заявою про взяття вказаного об`єкта нерухомого майна на облік як безхазяйного та в подальшому здійснити відповідну реєстрацію.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або попереджати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою і третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

З огляду на викладене, колегія суддів повністю погоджується із висновками місцевого суду про обґрунтованість позовних вимог прокурора для визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1137 від 07 грудня 2016 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та скасування держаної реєстрації прав на вказаний об`єкт, щодо відчуження спірної гідротехнічної споруди, оскільки факт незаконного набуття у власність спірної гідротехнічної споруди доведений належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірна гідротехнічна споруда була створена в процесі нового будівництва, прийнята в експлуатацію та на неї було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , оскільки, земельна ділянка із земель водного фонду передавалася ОСОБА_2 в оренду вперше у 2005 році із уже існуючою на ній гідротехнічною спорудою, що підтверджується змістом рішення Вінницької РДА від 11 лютого 2005 року, розпорядження Вінницької РДА від 14 лютого 2005 року № 166, укладеного між Вінницькою РДА та ОСОБА_2 договору оренди 14 лютого 2005 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного об`єкта апеляційний суд зазначає таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17 (провадження № 14-203цс21) зазначено, що для того, щоб захід втручання у право мирного володіння земельною ділянкою узгоджувався з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що виділення такої ділянки у приватну власність не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, яка випливає, зокрема, зі змісту абзацу другого вказаної статті, а також, чи є втручання у право мирного володіння земельною ділянкою за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду і в постанові від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21 (провадження № 12-32гс22).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституційний принцип непорушності права власності закріплено і вищевказаними нормами ЦК України.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу

в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 100)).

З огляду на встановлені обставини справи, оскільки реєстрація прав ОСОБА_2 на спірну гідротехнічну споруду суперечить законодавству, що прямо випливає із закону, ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем спірного об`єкту, а тому втручання держави у його право на мирне володіння майном не може вважатися порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Решта доводів апеляційної скарги судом відхиляються, оскільки правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку із апеляційним переглядом справи, слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Саюка Бориса Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський