ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/1896/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1041/25Головуючий у 1-й інстанції Єжов В.А. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Карпушина Г. Л, Обідіної О. І.,

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 05 червня 2020 року у складі судді Єжова В. А.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва Ігоря Юрійовича про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Червонозаводського районного суду міста Харкова з вказаним позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І. Ю. про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 був власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , який набув за договором дарування від 03 червня 2005 року.

14 травня 2007 року відповідач подарував позивачу вказаний будинок.

Незважаючи на те, що чинним законодавством встановлена заборона на обмеження чи втручання у право власності, 06 березня 2013 року ОСОБА_2 отримав у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І. Ю. дублікат договору дарування від 03 червня 2005 року, на підставі якого знову зареєстрував за собою право власності на спірний житловий будинок.

Вказував, що зазначений правочин порушує його права як законного власника домоволодіння.

Посилаючись на викладене, просив суд встановити факт нікчемності та визнати недійсним виданий 06 березня 2013 року і посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю. за реєстровим № 1137 дублікат договору дарування від 03 червня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю.; скасувати за ОСОБА_2 державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 993 кв. м (дата і час державної реєстрації - 06 березня 2013 року о 12:18:49; номер запису про право власності - 406082; підстава виникнення права власності - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 1033833 від 21 березня 2013 року об 11:02:23); визнати за позивачем право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 993 кв. м; витребувати вказаний житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться на земельній ділянці площею 993 кв. м із чужого незаконного володіння відповідача; усунути позивачу перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком з надвірними будівлями, який знаходиться на земельній ділянці площею 993 кв. м шляхом виселення ОСОБА_2 та звільнення будинку від його речей.

У березні 2016 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В. А., в якому просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , укладений 14 травня 2007 року між ним та ОСОБА_3 .

Зустрічний позов мотивовано тим, що договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , укладений 14 травня 2007 року між ним та ОСОБА_3 , є недійсним, оскільки насправді між сторонами був укладений договір позики, за яким ОСОБА_3 позичив йому 15 тис. доларів США строком на три роки, а він мав повернути цей борг з процентами в сумі 25 800 доларів США. Саме для забезпечення виконання договору позики і був укладений договір дарування житлового будинку.

На підтвердження досягнутих домовленостей ОСОБА_3 надав розписку, за якою зобов`язався продати спірний будинок його матері ОСОБА_4 за 25 800 доларів США, які вона мала сплатити до підписання договору купівлі-продажу, але не пізніше 14 травня 2010 року.

Протягом трьох років він повернув суму позики з відсотками, проте ОСОБА_3 не надав йому розписки про отримання коштів. Оскільки відповідач ввів його в оману, то 06 березня 2013 року він отримав дублікат договору дарування від 03 червня 2005 року, на підставі якого зареєстрував на своє ім`я право власності на будинок, а 04 вересня 2014 року виготовив технічний паспорт на новостворений житловий будинок площею 100,9 кв. м, що свідчить про заміну об`єкта права власності та суттєве збільшення його вартості.

Крім цього, спірний житловий будинок є єдиним житлом для нього та його матері, яке вони не могли подарувати сторонній особі. З часу укладення договору вони протягом майже дев`яти років вільно володіли спірним майном, оплачували всі комунальні послуги, а відповідач протягом усього часу своє право власності не реєстрував, що свідчить про те, що договір дарування від 14 травня 2007 року є удаваним і приховує договір позики.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року (а. с. 187-193, т. 1, а. с. 26-32, т. 2), позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним дублікат договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який складається з: дерев`яного, обкладеного цеглою, житлового будинку літ. А-1 житловою площею 38,7 кв. м, та надвірних будівель: літньої кухні літ. В, гаража літ. Е, огорожі № 1-2, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 06 березня 2013 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю. за реєстровим № 1137.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який складається з: дерев`яного, обкладеного цеглою, житлового будинку літ. А-1 житловою площею 38,7 кв. м, та надвірних будівель: літньої кухні літ. В, гаража літ. Е, огорожі № 1-2, укладений 14 травня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 травня 2007 року Приватним нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. за реєстровим № 2205.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 2 204,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 551, 20 грн.

Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном, та зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним - скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 71-75, т. 2).

При новому розгляді справи рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року, яким справа переглядалася на підставі розпорядження голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 в частині визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в частині визнання договору дарування недійсним відмовлено (а. с. 127-138, т. 2).

Постановою Верховного Суду від 06 листопада 2024 року скасовано постанову Полтавського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а. с. 51-58, т. 3).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог його первісного позову з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права з ухваленням в цій частині нового судового рішення про визнання за ним права власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , витребування даного нерухомого майна з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з цього будинку та звільнення будинку від його речей. В іншій частині рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач ОСОБА_3 не набув право власності на спірний житловий будинок, оскільки не зареєстрував своє право в установленому законом порядку, внаслідок чого суд безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимог.

Зазначає, що у супереч вимогам статті 213 ЦПК України суд не з`ясував чи вимагалося законом на день укладення в нотаріальній формі договору дарування житлового будинку для набуття на нього права власності додатково проводити державну реєстрацію цього права в КП «Харківське бюро технічної інвентаризації». За загальним правилом згідно статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим (укладеним) з моменту його державної реєстрації. Стаття 719 ЦК України, яка була чинною на день укладення договору, передбачала, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Також вказує, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 334 ЦК України, у редакції, яка була чинною на день укладення договору дарування, право власності на майно за договором підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Вказує, що перелік правочинів, які підлягали обов`язковій державній реєстрації, визначено нормою статті 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою КМУ від 26.05.2004 року № 671, яка була чинна на день укладення вказаного договору дарування. У положенні вказаної статті законодавцем не визначено договір дарування у якості правочину, який підлягає державній реєстрації.

Зауважує, що договір дарування був нотаріально посвідчений, необхідності додаткової державної реєстрації вказаного договору дарування на час його нотаріального посвідчення законодавством не було передбачено, тому згідно з чинною на той час частиною третьою статті 640 ЦК України такий договір вважався укладеним.

Вказує, що право власності позивача на домоволодіння виникло саме з моменту нотаріального посвідчення договору дарування, тобто з 14.05.2007. При цьому посилається на висновки Верховного Суду у справі № 910/10987/18 та інших справах, на норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом яких державна реєстрація не є підставою для набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Вказує, що позивач не реєстрував за собою право власності на будинок, оскільки в ньому продовжує безпідставно проживати відповідач і користуватися комунальними послугами, тягар оплати яких може лягти на позивача в разі проведення такої реєстрації.

Також посилається на те, що у зв`язку з помилковістю висновку суду про нібито недоведеність виникнення у позивача права власності на житловий будинок, є помилковими висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині витребування майна із чужого незаконного володіння та про усунення перешкод у користуванні житлом.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що за договором дарування від 03 червня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю. за реєстровим № 4596, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці розміром 993 кв. м, який складається з дерев`яного, обкладеного цеглою житлового будинку літ. А-1, житловою площею 38,7 кв. м, надвірних будівель: літня кухня літ. В, гараж лі. Е, огорожа № 1-2, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 52285920 від 29.01.2016 (а. с. 18, 60, 61, т. 1).

14 травня 2007 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) укладено договір дарування вказаного житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., зареєстрований в реєстрі за № 2205 (а. с. 14, т. 1).

Умовами вказаного договору передбачено, що відповідно до статті 210 ЦК України підставою виникнення права власності у обдарованого на житловий будинок з надвірними будівлями є державна реєстрація. Дарувальник передає, а обдарований приймає дарунок в момент підписання цього договору. Сторони підтверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, дійсність намірів при укладенні цього договору, а також того, що він не носить характеру фіктивного або удаваного (пункти 5, 6, 9).

06 березня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І. Ю. із заявою про видачу дубліката договору дарування спірного житлового будинку, посвідченого 03 червня 2005 року за реєстровим № 4596, у зв`язку із втратою оригіналу (а. с. 101, т. 1).

У цей же день приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зубарєв І. Ю. видав дублікат зазначеного договору (а. с. 100, т. 1).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 січня 2016 року № 52285920 на підставі дубліката договору дарування, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю. 06 березня 2013 року, реєстровий № 1137, 06 березня 2013 року за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (а. с. 18, том 1).

З листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 вересня 2014 року № 1301133 вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями зареєстроване за ОСОБА_2 в цілому на підставі договору дарування, посвідченого Зубарєвим І. Ю., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу від 03 червня 2005 року, реєстровий № 4596 (а. с. 62, т. 1).

Згідно розписки від 15 травня 2007 року ОСОБА_3 зобов`язався продати житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , за суму 25 800 доларів США, яку вона повинна сплатити до підписання договору купівлі-продажу, але не пізніше 14 травня 2010 року (а. с. 66, т. 1).

Квитанціями за 2007-2016 роки підтверджується, що ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_4 сплачували комунальні послуги за утримання вищевказаного житлового будинку, в якому постійно проживали.

Згідно технічного паспорта вказаного житлового будинку з надвірними будівлями від 01 червня 2005 року спірне домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 51,2 кв. м, житловою площею 38,70 кв. м; сіней літ. а площею 7,40 кв. м; ганок літ а1, прибудова літ. а2 площею 3,2 кв. м, літньої кухні літ. В площею 16,4 кв. м, гаража літ. Е площею 24,6 кв. м, огорожі № 1, хвіртки № 2 (а. с. 15-17, т. 1).

З технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 04 вересня 2014 року вбачається, що домоволодіння складається з двоповерхового будинку літ. Ж-2 загальною площею 156 кв. м., ганку літ. ж1, оглядової ями літ. ж2, льоху літ. З, літньої кухні літ. И, прибудови літ. и1 (2005, 2007 років побудови), які є самочинним будівництвом. Також до складу домоволодіння входять ворота № 3, огорожа № 4, 5, 6 (2005 року побудови), колодязь № 7 (1980 року побудови), огорожа № 8 (1980 року побудови), замощення літ. І (2005 року побудови) (а. с. 168-172, т. 1).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У підпунктах 11.82-11.85 постанови від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.43-8.46 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47)).

Відповідно до статті 41 Конституції України, який кореспондується стаття 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частин третьої, четвертої статті 334 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Згідно правил Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, чинного на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів.

Реєстратори - державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Нотаріуси, які не мають доступу до єдиної комп`ютерної бази даних Реєстру, в день посвідчення правочину надсилають один його примірник реєстратору, який в день отримання примірника вносить відповідний запис до Реєстру.

Датою державної реєстрації правочину вважається дата та час внесення відповідного запису до Реєстру.

У пункті 5 вказаного Тимчасового порядку зазначено, що державній реєстрації підлягають такі правочини: договір купівлі-продажу, міни земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна; договір про передачу нерухомого майна під виплату ренти; договір довічного утримання (догляду), за якими передається набувачеві у власність нерухоме майно; договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж один рік; договір управління нерухомим майном; інші правочини, державна реєстрація яких передбачена законом.

Відповідно до частини першої статті 717, частини другої статті 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частинами першою, четвертою статті 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Отже, нормами цивільного законодавства України, яке діяло на час укладення між сторонами договору дарування спірного нерухомого майна 14 травня 2007 року, державна реєстрація договору дарування не передбачалась та право власності у обдарованого за таким правочином виникало з моменту його нотаріального посвідчення або визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним за рішенням суду.

З урахуванням вищевказаних вимог закону та положень договору дарування від 14 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який в силу приписів статті 204 ЦК України є правомірним, слід дійти висновку, що право власності на подароване нерухоме майно перейшло до позивача з моменту нотаріального посвідчення договору дарування приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. 14 травня 2007 року, що зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за № 2205.

Після укладення договору дарування право власності у ОСОБА_2 , який висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, у межах свого суб`єктивного права власності реалізував свої правомочності, добровільно відчуживши своє майно, відповідно до пункту 1 частини першої статті 346 ЦК України було припинено.

Таким чином згідно норм частини третьої статті 334, частини другої статті 719 ЦК України позивач ОСОБА_3 набув титул власника майна.

Висновки суду першої інстанції про те, що після укладення договору дарування спірного будинку з відповідачем 14 травня 2007 року, позивач не здійснив державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а тому у відповідності до статті 334 ЦК України не набув право власності та не може вважатися власником цього майна є помилковими, такими, що суперечать нормам матеріального права, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин (до 01 січня 2013 року) закон не пов`язував виникнення у обдарованого права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією такого права.

Заявляючи про порушення свого права власності, позивач заявив одночасно вимоги віндикаційного та негаторного позовів, які є взаємовиключними.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Одначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Такі висновки викладені, зокрема, у пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у пункті 72 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та пункті 100 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20), визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

У пункті 125 постави Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18) вказано, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

У пункті 64 постанови від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188 цс 20) Велика Палата Верховного Суду знов нагадала, що задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_2 після відчуження майна за договором дарування від 14.05.2007, укладеного з позивачем, діючи недобросовісно, 06.03.2013 повторно зареєстрував за собою право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на підставі дубліката договору дарування спірного житлового будинку від 03.06.2005, належним способом захисту порушеного права позивача ОСОБА_3 є витребування спірного майна із незаконного володіння ОСОБА_2 .

За вказаних обставин апеляційна скарга позивача ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції у частині, що переглядається апеляційним судом, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення первісного позову ОСОБА_3 та витребування спірного майна з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 .

У частині вимог первісного позову ОСОБА_3 про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майном обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, тому підстав для застосування такого способу захисту прав апеляційним судом не вбачається.

Згідно вимог частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат зі сплати судового збору, які покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2016 року відстрочено позивачу ОСОБА_3 сплату судового збору за подання позовної заяви до моменту ухвалення судом рішення у справі по суті заявлених вимог - по 551,20 грн за п`ять позовних вимог всього 2 756 грн, тому такі судові витрати підлягають стягненню зі сторін у дохід держави з відповідача ОСОБА_2 - у частині задоволених вимог первісного позову, з позивача ОСОБА_3 - у частині вимог позову, у задоволені яких йому відмовлено.

Крім того, 27.02.2017 ОСОБА_3 було сплачено 3 031,60 грн судового збору за першу апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції за п`ять позовних вимог (а. с. 231, т. 1), 08.11.2017 сплачено 3 307,20 грн судового збору за першу касаційну скаргу (а. с. 38, т. 2), 03.06.2021 сплачено 2 480,40 за другу апеляційну скаргу в межах оскарження судового рішення (за три позовні вимоги) (а. с. 149, т. 2), а 02.11.2023 сплачено 3 307,20 грн судового збору за другу касаційну скаргу (а. с. 5, т. 3).

Таким чином розподілу між сторонами підлягає сплачений позивачем ОСОБА_3 судовий збір у сумі 12 126,40 грн пропорційно до задоволеної позовної вимоги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 05 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном - задовольнити частково.

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 993 кв. м, та складається із житлового будинку літ. А-1 житловою площею 38,7 кв. м, загальною площею 51,2 кв. м, літньої кухні літ. В, гаражу літ. Е, огорожі № 1-2, та належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 14 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою Вікторією Анатоліївною 14 травня 2007 року, зареєстрованого у реєстрі за № 2205.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 2 204,80 грн судових витрат за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 551,20 грн судових витрат за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 196,96 грн судових витрат за подання апеляційних та касаційних скарг.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна