ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 461/4947/22

провадження № 61-13911св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: Акціонерне товариство «Таскомбанк», ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христина Миколаївна, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мейхер Олена Любомирівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковина-Львів»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шпунт Мар`ян Богданович, на рішення Галицького районного суду міста Львова від 13 березня 2023 року у складі судді Радченка В. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року у складі колегії суддів Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Таскомбанк» (далі - АТ «Таскомбанк»), ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина-Львів» (далі - ТОВ «Буковина-Львів»), приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х. М. (далі - приватний нотаріус Львівського МНО), приватного нотаріуса Львівського МНО Мейхер О. Л., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк»), про визнання незаконним та скасування державної реєстрації, рішення приватного нотаріуса та запису про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна.

Позов мотивовано тим, що 21 березня 2008 року між ОСОБА_1 і Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк») укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2541.

21 березня 2008 року мiж ОСОБА_1 і ВАТ «Універсал Банк» укладено договір iпотеки, згідно з яким в іпотеку передано нежитлові приміщення першого поверху з 20 «а»-1 до 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

16 вересня 2022 року з інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно позивачка дізналася, що на підставі рішення приватного нотаріуса Львівського МНО Барбуляк Х. М. від 26 жовтня 2021 року № 61145810 за АТ «Таскомбанк» проведено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення в позасудовому порядку на підставі іпотечного договору, внаслідок чого до державного реєстру внесено записи про право власності вiд 20 жовтня 2021 року № 44651055, а також інформацію про те, що за договором купівлі-продажу від 15 вересня 2022 року № 4193, посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО Мейхер О. Л., АТ «Таскомбанк» відчужило вказане нерухоме майно ОСОБА_2 .

Вважала, що державний реєстратор провів реєстрацію права власності на предмет іпотеки з порушення закону, тому рішення державного реєстратора та реєстрація права власності за АТ «Таскомбанк» є такими, що підлягають визнанню незаконними та скасуванню, як і договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений між АТ «Таскомбанк» і ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, позивачка просила суд:

визнати незаконними та скасувати державну реєстрацію, рішення приватного нотаріуса Львівського МНО Барбуляк Х. М. від 26 жовтня 2021 року № 61145810, запис про право власності від 20 жовтня 2021 року № 44654055 про реєстрацію права власності за АТ «Таскомбанк» на нежитлові приміщення першого поверху з 20 «а»-1 до 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15 вересня 2022 року № 4193, посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Мейхер О. Л., укладений між АТ «Таскомбанк» і ОСОБА_2 ;

витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нежитлові приміщення першого поверху з 20 «а»-1 до 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Галицький районний суд міста Львова рішенням від 13 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2022 року, а саме арешт на нежитлові приміщення першого поверху з 20 «а»-1 до 20 «а»-12, загальною площею 188 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, інших органів державної реєстрації прав та нотаріусам як спеціальним суб`єктам, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, реєструвати зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нежитлових приміщень першого поверху з 20 «а»-1 до 20 «а»-12, загальною площею 188 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що АТ «Таскомбанк» довело до відома позивачки суму заборгованості, що облiковується за нею, навело вiдповiдні умови договору іпотеки та норми чинного законодавства, а також попередило про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак позичальник зазначенi вимоги проігнорувала. У зв`язку з чим АТ «Таскомбанк» прийняло рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому нормами Закону України «Про іпотеку». Таким чином, АТ «Таскомбанк» відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки набуло право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому чинним законодавством та іпотечним договором.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шпунт М. Б., оскаржила його в апеляційному порядку.

Львівський апеляційний суд постановою від 27 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Галицького районного суду міста Львова від 13 березня 2023 року залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що АТ «Таскомбанк» дотрималося всіх вимог чинного законодавства щодо порядку проведення реєстрацiйних дiй, зокрема надало повний пакет необхідних документів, зазначених в переліку, затвердженому пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції, чинній на час вчинення реєстраційної дії), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну Реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у жовтні 2024 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шпунт М. Б., просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивачка посилається на:

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 910/10123/17, від 19 червня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 15 січня 2020 року у справі № 199/4062/17-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 607/8488/18, від 19 січня 2022 року у справі № 361/3222/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 333/3467/19, від 07 грудня 2022 року у справі № 522/18222/19;

пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази, зокрема вимоги (повідомлення) іпотекодержателя та документи щодо їх надсилання засобами АТ «Укрпошта», та не надали їм належної правової оцінки.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення статей 89, 263 ЦПК України, неповно з`ясували обставини справи, зокрема не дослідили докази направлення банком вимоги на адресу позивачці на предмет того, що вони не були отримані позивачкою не через її недбалість, а через недобросовісну поведінку банку, оскільки на супровідному бланку для відправлень «Укрпошта Експрес» під час оформлення поштового відправлення повторної вимоги банку на адресу позивачки вказано номер телефону, який не належить іпотекодавцю ОСОБА_1 .

Оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням статті 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки повідомлення-вимоги АТ «Таскомбанк» не містять жодних відомостей про вартість предмета іпотеки, за якою буде звернено стягнення, а ціну іпотеки, за якою АТ «Таскомбанк» набуло у власність іпотечне майно, не погоджено із власником майна.

Суди не урахували, що банк не надіслав позивачці вимоги у належний спосіб, що виключає звернення стягнення на іпотечне майно.

У справі немає доказів вручення позивачці вимог банку.

У Державному реєстрі речових прав у переліку документів, на підставі яких вчинено реєстраційну дію щодо реєстрації права власності іпотечного майна за банком, відсутнє посилання на подання банком доказів дотримання вимог з направлення позивачці вимоги про усунення порушення зобов`язання за кредитним договором.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2024 року від АТ «Таскомбанк» на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому викладено заперечення на доводи касаційної скарги.

Вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими та безпідставними, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, що встановили суди

21 березня 2008 року між ОСОБА_1 і ВАТ «Універсал Банк» укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2541.

Того ж дня між ВАТ «Універсал Банк» і ОСОБА_1 із метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним генеральним договоромдодатковою угодою № BL2514/BL2514-К укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано нежитлові приміщення першого поверху з 20 «а»-1 до 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

29 квітня 2021 року між АТ «Унiверсал Банк» і АТ «Таскомбанк» укладено договір факторингу № HI/11/2-ф та договір про відступлення прав за договорами забезпечення, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Голубничою О., зареєстрованний в реєстрі за № 1120, згідно з якими права кредитора та іпотекодержателя перейшли до АТ «Таскомбанк», зокрема за генеральним договором, додатковою угодою від 21 березня 2008 року № BL2514/BL2514-К.

Згідно з додатковою угодою вiд 21 березня 2008 року № BL2514/BL2608-KL+ до генерального договору, та за договором іпотеки від 21 березня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського МНО Нор Н. М. за реєстровим № 1955, наступними додатковими угодами до нього, укладеними між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: цеглянi нежитлові приміщення першого поверху з 20 «а»-1 до 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1 .

14 червня та 26 липня 2021 року АТ «Таскомбанк» на адресу позивачки, зазначену в генеральному договорі та в договорі іпотеки, а саме: АДРЕСА_2 , направило письмові вимоги про усунення порушення умов генерального договору про надання кредитних послуг від 21 березня 2008 року № BL2514 та договору іпотеки (том 1, а. с. 97-111).

У пункті 4.1 договору іпотеки передбачено випадки звернення стягнення іпотекодержателем на предмет іпотеки, зокрема у разі порушення зобов`язань за генеральним договором.

Згідно з пунктом 4. 3 договору іпотеки, у випадку порушення іпотекодавцем зобов`язання за цим договором та/або боржником будь-якого основного зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або боржнику повідомлення, оформлене відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 5. 1 договору іпотеки сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому законом України «Про іпотеку.

Згідно з пунктом 5. 2 договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених у пункті 4. 1 цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У повідомленні зазначається який із способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені Законом України «Про іпотеку», іпотекодержатель застосовує для задоволення своїх вимог.

Відповідно до пункту 5. 3 договору іпотеки, у разі застосування такого способу задоволення вимог іпотекодержателя, як передання права власності на предмет іпотеки, цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Відповідно дозвіту про оцінку іпотечного майна ринкова вартість предмета іпотеки за договором іпотеки становить 8 072 800,00 грн без ПДВ.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кредитні правовідносини за своєю правовою природою є договірними цивільними відносинами, на них повною мірою поширюються вимоги цивільного законодавства, зокрема приписи про неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також принципи свободи договору, судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності, передбачені статтею 3 ЦК України.

Зазначені приписи вимагають від учасників правовідносин діяти не тільки відповідно до законодавства, а й у необхідних випадках за аналогією права (стаття 8 ЦК України), за звичаями ділового обороту (стаття 7 ЦК України); добросовісно, при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускати дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також дій, що є зловживанням правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства тощо (стаття 13 ЦК України). Водночас особа не може бути примушена до дій, що не є обов`язковими для неї, або дій, що знаходяться поза межами актів цивільного законодавства або договору. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 14 ЦК України).

Зазначені правила чинного цивільного законодавства, які містять принципи регулювання цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, відповідно до законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 625 ЦК України).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, зокрема, у Законі України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У частині першій статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з частиною першою та абзацом другим частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частин першої, четвертої, п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і шляхом позасудового (добровільного) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Аналогічні правові висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договорі про задоволення вимог іпотекодержателя викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) та у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 750/10129/18 (провадження № 61-4971св20), від 19 червня 2024 року у справі № 761/14019/19 (провадження № 61-4790св24), від 30 липня 2024 року у справі № 754/17295/20 (провадження № 61-1565св24),

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) виснувала, що наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Отже, як за положеннями Закону України «Про іпотеку», так і за змістом договору правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, є не лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, але й відповідне застереження в іпотечному договорі.

Суди першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, установили, що іпотечний договір зі змінами, внесеними на підставі наступних договорів, передбачав відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (пункт 5. 1 іпотечного договору).

Завершенням позасудового врегулювання спору є державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням, за іпотекодержателем.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих / отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553) (далі - Порядок № 1127 в редакції, чинній на час здійснення реєстрації права банку на іпотечне майно) визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до положень пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або

засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно- телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами);

3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації;

4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Отже, у пункті 61 Порядку № 1127 визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою під час вирішення питання ререєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ній.

У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20) зазначено, що у разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем у загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) та постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 361/3222/19, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також необхідно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Згідно з матеріалами справи, яка переглядається, у пункті 4.1 договору іпотеки передбачено випадки звернення стягнення іпотекодержателем на предмет іпотеки, зокрема у разі порушень зобов`язань з основним договором кредиту.

Відповідно до пункту 5.2 у разі настання обставин, зазначених у пункті 4.1 цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому зазначається який із способів задоволення вимог, що передбачені у Законі України «Про іпотеку», застосовує іпотекодержатель для задоволення своїх вимог (том 1, а. с 53-56).

У наступних договорах про внесення зміни до договору іпотеки сторони також погодили такий спосіб повідомлення іпотекодавця (том 1, а. с 57-71).

Суди встановили, що 14 червня 2021 року АТ «Таскомбанк» на адресу позивачки, зазначену в генеральному договорі та в договорі іпотеки, а саме: АДРЕСА_2 (надалі цю адресу зазначає позивачка у своїх процесуальних документах), направило рекомендованим поштовим відправленням письмову вимогу про усунення порушення умов генерального договору про надання кредитних послуг від 21 березня 2008 року № BL2514 та договору іпотеки (том 1, а. с. 97-111).

Вказане повідомлення не було вручено ОСОБА_1 та згідно з відбитком штемпеля відділення зв`язку одержувача повернулося відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (том 1, а. с. 97-103).

26 липня 2021 року на адресу ОСОБА_1 банк повторно направив письмову вимогу про усунення порушень рекомендованим поштовим відправленням, яке також не було їй вручено та повернулося з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (том 1, а. с. 103-111).

20 жовтня 2021 року банк зареєстрував за собою право власності на іпотечне майно у Державному реєстрі речових прав (том 1, а. с. 8-11).

Рекомендовані поштові відправлення, якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога про усунення порушення основного зобов`язання, та які повернулися відправнику у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, є належним підтвердженням дотримання банком положень чинного законодавства в частині направлення іпотекодавцеві вимоги про усунення порушення зобов`язання за кредитним договором, про що зазначено в пункті 61 Порядку № 1127.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем у загальному порядку належними та допустимими доказами.

Отже, іпотекодержатель, який з дотриманням умов іпотечного договору з подальшими змінами направив вимогу, передбачену частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», за місцезнаходженням іпотекодавця, зазначеним у цьому договорі, мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки, за умови дотримання ним інших вимог встановленого законом порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на те, що у справі відсутні докази повідомлення позивачкою кредитора про зміну адреси свого проживання, то слід погодитися з висновками судів, що зміст відмітки оператора поштового зв`язку про повернення поштового відправлення «за закінченням терміну зберігання» свідчить про недбалість ОСОБА_1 або її ухилення від отримання повідомлення-вимоги про виконання основного зобов`язання з метою недопущення звернення стягнення на належне їй майно.

Аналогічні висновки щодо оцінки дій боржника (іпотекодавця) містяться у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2025 року в справі № 522/23849/21 (провадження № 61-5517св24), від 21 травня 2025 року у справі № 495/9/21 (провадження № 61-9838св24).

Крім того, Верховний Суд враховує, що саме на ОСОБА_1 покладено обов`язок спростувати презумпцію належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, чого вона не зробила.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 січня 2025 року у справі № 369/18030/21 (провадження № 61-17049св23).

Отже, суди дійшли правильного висновку про те, що іпотекодержатель дотримався визначеного статтею 35 Закону України «Про іпотеку» порядку надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, а позивачка цього не спростувала, тому доводи касаційної скарги в частині неналежного повідомлення банком ОСОБА_1 є безпідставними.

Відсутність у банка інформації про контактний номер телефону ОСОБА_1 , яка офіційно таку інформацію не надавала (докази у матеріалах справи відсутні), не зазначення такого номеру банком під час направлення письмових вимог на адресу позивачки та зазначення уповноваженою особою оператора поштового зв`язку під час оформлення поштового відправлення (повторної вимоги банку на адресу позивачки) на супровідному бланку для відправлень «Укрпошта Експрес» у графі «контактна особа адресата» номера телефону, належність якого позивачці вона заперечує, не впливає на правомірність дій банку щодо належного надсилання боржнику (іпотекодавцю) вимоги, оскільки Закон України «Про іпотеку» та умови іпотечного договору не містять імперативних вимог до іпотекодержателя вказувати номер телефону іпотекодавця та не встановлюють правових наслідків для іпотекодержателя у разі відсутності такого номеру у вимозі іпотекодержателя, направленій іпотекодавцю, чи на поштовому відправленні або його відповідальності за заповнення уповноваженою особою оператора поштового зв`язку супровідного бланку для відправлень «Укрпошта Експрес».

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження неправомірних та/або недобросовісних дій уповноваженої особи оператора поштового зв`язку щодо оформлення супровідного бланку для відправлень «Укрпошта Експрес» рекомендованого поштового відправлення повторної вимоги банку на адресу позивачки.

Отже, немає підстав вважати, що банк діяв недобросовісно під час направлення позивачці вимог, тому доводи касаційної скарги в цій частині не підтвердилися.

Не зазначення державним реєстратором під час реєстрації у Державному реєстрі речових прав права власності банку на іпотечне майно у переліку документів, на підставі яких здійснено оскаржену реєстраційну дію, рекомендованих повідомлень не свідчить про порушення банком положень чинного законодавства в частині направлення іпотекодавцеві вимоги про усунення порушення зобов`язання за кредитним договором, оскільки такі докази направлення наявні у реєстраційній справі (том 1, а. с. 79-88).

Також колегія суддів не бере до уваги доводи заявниці з посиланням на пункту 61 Постанови № 1127 про те, що у справі відсутності докази вручення позивачці вимоги банку, оскільки вона помилково посилається на ту редакцію цієї норми, яка не була чинною на час направлення банком вимог на адресу ОСОБА_1 , водночас згідно з чинною на час виникнення спірних правовідносин редакцією пункту 61 Постанови № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 2020 року № 189) іпотекодержатель вважається таким, що дотримався вимог цієї норми у разі направлення вимоги рекомендованими поштовими відправленнями не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць, та якщо вони повернулися відправнику у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення.

Тому вказані доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки іпотекодержатель двічі (14 червня та 26 липня 2021 року), з періодичністю не менше ніж один місяць надсилав такі вимоги позивачці, які повернулися банку у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 є достатнім для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки і не свідчить про недотримання іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця про вимогу стосовно усунення порушення грошового зобов`язання.

Оскільки суди, дослідивши документи, надані банком державному реєстратору, що містяться у матеріалах реєстраційної справи, не встановили порушень банку вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», пункту 61 Порядку № 1127 у редакції, чинній на час звернення стягнення на предмет іпотеки, та умов договору іпотеки із наступними змінами до нього, доводи касаційної скарги про недослідження судами змісту поштових повідомлень, направлених на адресу позивачки, зводяться до помилкового тлумачення правових норм та спонукання до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ціна іпотеки, за якою відбулось набуття у власність АТ «Таскомбанк» іпотечного майна, не погоджувалась із власником майна з огляду на таке.

Як встановили суди, з висновками яких погодився Верховний Суд, банк належно повідомив позивачку про звернення стягнення на предмет іпотеки, водночас ОСОБА_1 , проявивши недбалість або ухиляючись від отримання повідомлення-вимоги про виконання основного зобов`язання, ці повідомлення не отримала.

Банк з дотриманням вимог пункту 61 Порядку № 1127 та статті 37 Закону України «Про іпотеку» замовив звіт про оцінку іпотечного майна та надав реєстратору відомості про вартість предмета іпотеки, визначені суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації.

Матеріалами справи підтверджено, що банк 20 жовтня 2021 року під час державної реєстрації права власності на іпотечну квартиру надав державному реєстратору звіт про оцінку предмета іпотеки від 27 серпня 2021 року, виданий ТОВ «Вектор оцінки», згідно з яким вартість предмета іпотеки становила 8 072 800,00 грн (том 1, а. с. 112-158).

Позивачка не надала доказів визнання висновку про вартість майна в судовому порядку недійсним відповідно до статті 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Крім того, позивачка не надала доказів того, що вартість предмета іпотеки є більшою, ніж зазначено у висновку.

Наведений підхід щодо застосування норм права у спірних правовідносинах не суперечить висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 306/2053/16, від 23 січня 2019 року в справі № 306/1224/16, у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 910/10123/17, від 19 червня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 15 січня 2020 року у справі № 199/4062/17-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 607/8488/18, від 19 жовтня 2022 року у справі № 333/3467/19, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, згідно з якими ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна та має бути проведена на момент такого набуття, оскільки у цих справах Верховний Суд керувався тим, що оцінка майна предмета іпотеки на момент переходу права власності взагалі не проводилася.

Водночас у справі, що переглядається, таку оцінку було проведено, що підтверджується висновком про вартість майна, і, як зазначено вище, звіт про оцінку спірного майна був чинним на момент переходу права власності.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 715/26 69/19.

Отже, врахувавши те, що матеріали справи не містять доказів оспорювання позивачкою зазначеного звіту, а також доказів того, що вартість предмета іпотеки є більшою, ніж зазначено у висновку, а також встановивши, що банк провів оцінку іпотечного майна, яка була чинною на момент переходу права власності, суди дійшли обґрунтованого висновку про дотримання банком норм щодо надання оцінки предмета іпотеки державному реєстратору.

У зв`язку з чим доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків судів у цій справі.

Доводи касаційної скарги про застосування судами норми права (статті 35 Закону України «Про іпотеку») без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 522/18222/19, щодо набуття іпотекодержателем права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки виключно у разі дотримання процедури належного надсилання та отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушення зобов`язання, є безпідставними, з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи.

Висновки судів у справі, що переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у зазначених вище постановах Верховного Суду, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/20 54/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шпунт Мар`ян Богданович, залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 13 березня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк