ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4952/24 Номер провадження 22-ц/814/2208/25Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 лютого 2025 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (надалі ТОВ «ФК «Факторинг Партнерс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №34374-1/2023 від 21.12.2023, в якому просило стягнути заборгованість в сумі 61750 грн., що складається з тіла кредиту 19000 грн та заборгованості за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги 42750 грн., судові витрати 3028 грн. та витрати на правову допомогу 17000 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що 21.12.2023 між ТОВ «Аванс кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту №34374-1/2023, відповідно до умов якого позичальник отримав кошти в сумі 20000 грн. строком на 120 днів, з датою повернення 18.04.2024.

Товариство належним чином виконало свої зобов`язання за договором кредиту, надавши позичальнику кредитні кошти в порядку передбаченому умовами договору, разом з тим позичальник не виконав кредитних зобов`язань, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на час формування позовної заяви становить 61750 грн.

29.05.2024 між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ФК «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу №29052024, відповідно до умов якого клієнт передав фактору, а останній прийняв та зобов`язався оплатити права вимоги за грошовими зобов`язаннями у загальному розмірі 18589998,95 грн. На підставі цього договору фактор став новим кредиторам та отримав право грошової вимоги до боржників, в тому числі і по договору про надання фінансового кредиту, укладеного з ОСОБА_1 .

Враховуючи відсутність добровільної сплати заборгованості по кредитному договору, новий кредитор звернувся до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» заборгованість за договором №34374-1/2023 від 21.12.2023 в розмірі 61750 грн., судовий збір в сумі 3028 грн. та витрати на правову допомогу 7000 грн., а всього 71778 грн.

Стягнення боргу в повному розмірі обґрунтовано доведеністю позовних вимог, які підтверджені наданими позивачем доказами, та законністю переходу права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора. Разом з тим суд дійшов висновку про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн. з запитуваних 17000 грн., зважаючи на складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вказує на відсутність доказів в матеріалах справи щодо укладання договору в порядку визначеному чинним законодавством.

Також звертає увагу на недоведеність отримання ним кредитних коштів та відсутність належних доказів їх переказу.

Вважає, що суд не повинен був брати до уваги докази, які були витребувані за клопотанням позивача, оскільки вони одержані з порушенням порядку встановленого законом.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скаги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 21.12.2023 між ТОВ «Аванс кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №34374-12/2023, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 20000 грн., строком на 120 днів, під 2,5% річних з датою погашення кредиту 18.04.2024.

В свою чергу позичальник зобов`язується повернути кредит кредитодавцю та сплатити йому проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором.

На підставі заяви-анкети клієнта на отримання фінансового кредиту в ТОВ «Аванс кредит» між сторонами було укладено в електронному вигляді договір, шляхом його підписання за допомогою електронного підпису (W0437)

29.05.2024 між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ФК «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу №29052024, відповідно до умов якого позивач, як новий кредитор, отримав право грошової вимоги до боржників, в тому числі і по договору про надання фінансового кредиту, укладеного з ОСОБА_1 .

Зважаючи, що станом на день формування позовної заяви існує заборгованість, в сумі 61750 грн., яка не погашена боржником, ТОВ «ФК «Факторинг Партнерс» звернулося до суду.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність та законність переходу права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора ТОВ «ФК «Факторинг Партнерс» та встановив неналежне виконання кредитних зобов`язань позичальником, що призвело до виникнення заборгованості, яку стягнув згідно наданих розрахунків позивача.

Виходячи з витраченого адвокатом часу та складності справи, суд частково стягнув витрати на правову допомогу в сумі 7000 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Відповідно до положень ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

На підтвердження заявлених позовних вимог ТОВ «Факторинг Партнерс» надало суду копію договору про надання фінансового кредиту №34374-12/2023 від 21 грудня 2023 року, укладеного між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 , підписаного позичальником з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) W0437; заявку-анкету на отримання фінансового кредиту, додаток №1 до договору, паспорт споживчого кредиту, довідку про перерахування суми кредиту № 3466-02 від 04.07.2024 від 04.07.2024 за допомогою системи LIQPAY; довідку про ідентифікацію, розрахунок заборгованості та копію договору факторингу № 29052024 від 29 травня 20241 року, акт приймання-передачі реєстру боржників в письмовому та електронному вигляді, реєстр боржників де під номером 116 рахується ОСОБА_1 .

З метою доведення позовних вимог та спростування позиції відповідача щодо неотримання коштів, позивачем під час розгляду справи в місцевому суді було заявлено клопотання про витребування в АТ КБ «Приватбанк» виписки по рахунках ОСОБА_1 наявних в банку, витребування у первісного кредитора та ТОВ «Універсальні платіжні системи» відомостей щодо повного номеру картки, на яку було перераховано кошти.

Неможливість отримання виписки по банківському рахунку стороною позивача обґрунтовано банківською таємницею, що унеможливлювало надання такої інформації.

Не заперечуючи можливість укладання кредитного договору шляхом підписання його за допомогою одноразового електронного ідентифікатора, ОСОБА_1 посилається на відсутність доказів такого підписання між сторонами, при цьому просив не брати до уваги отримані судом докази на запит про їх витребування, посилаючись на порушення порядку їх отримання.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Матеріалами справи доводиться укладення 21.12.2023 між ТОВ «Аванс кредит» та ОСОБА_1 договору про надання фінансового кредиту №34374-1/2023, який був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на Інтернет сайті системи за адресою https://avans.credit і виконання ним певних дій, які свідчать про укладення Договору, зокрема електронним підписом одноразовим ідентифікатором W0437, що зазначений у тексті договору у розділі "Реквізити та підписи сторін".

З урахуванням наведеного, а саме, що договір укладено його сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», чому передувала верифікація відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі, із зазначенням своїх особистих даних, зокрема, РНОКПП, серії та номеру паспорту, а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, факт укладання договору є доведеним та обґрунтованим.

Наявними в матеріалах справи доказами, в їх сукупності, в повній мірі доводиться як факт укладання договору про надання фінансового кредиту, так і перерахування коштів, активне користування ними.

Доказів відсутності як рахунку в АТ КБ «Приватбанк», так і платіжної картки НОМЕР_1 відповідачем не спростовано.

ОСОБА_1 не оспорював у встановленому законом порядку укладення ним вказаного кредитного договору, а також не надав суду належних і допустимих доказів виконання зобов`язань за даним кредитним договором у повному обсязі.

Згідно ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у своїх постановах із подібних правовідносин виснував, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц).

Надаючи оцінку витребуваній в АТ КБ «Приватбанк» судом виписці за договором про рух коштів по картці НОМЕР_2 , колегія суддів приходить до висновку, що остання є належним та допустимим доказом, оскільки підтверджує зарахування кредитних коштів та рух коштів по картці, а отже відповідність її Положенню про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України.

Доводи апелянта, що вказані докази були отримані судом з порушенням порядку їх отримання відхиляються колегією суддів та свідчать про намагання в такий спосіб уникнути відповідальності за невиконання взятого грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Зважаючи, що витребувана інформацію містить банківську таємницю та повне заперечення відповідачем отримання кредиту, клопотання про витребування доказів було заявлено після відкриття провадження у справі та обґрунтовано задоволено судом з метою встановлення обставин, які стосувались предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять посилань на обставини, які б свідчили про їх помилковість та наявність підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Факт укладання договору про надання фінансового кредиту, отримання кредитних коштів та активне користування ним в повній мірі доводиться матеріалами справи та не було спростовано ОСОБА_1 .

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2025 року.

Судді: О. І. Обідіна С.Б. Бутенко Г.Л. Карпушин