Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/876/25

Провадження №2-о/377/25/25

01 вересня 2025 року Славутицький міський суд Київської області у складі головуючої - судді Теремецької Н.Ф., за участю: секретаря судового засідання Федорчук Г.В., за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Славутичі в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Маслій Денис Олександрович, заінтересована особа: Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту смерті, -

У С Т А Н О В И В:

29 серпня 2025 року до суду в системі «Електронний суд» надійшла заява, в якій заявник, від імені якої діє представник адвокат Маслій Денис Олександрович, посилаючись на статті 293-294, 315, 317, 319 ЦПК України, просить встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: села Кожем`яки, Верхньорогачицького району, Херсонської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на території селища Заповітне, Василівського району, Запорізької області.

Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на тимчасово окупованій території в селищі Заповітне, Василівського району, Запорізької області, помер ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Причина смерті: фібриляція передсердь, атеросклеротична хвороба серця. Дочкою померлого ОСОБА_2 є заявниця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Факт смерті батька заявниці підтверджується копіями свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 17.06.2025, довідки про смерть № С-00662 від 17.06.2025 та медичного свідоцтва про смерть серія 23 № 200858815 від 10.06.2025, що видані на окупованій території, органами, діяльність яких є незаконною. 19.08.2025 заявниця звернулась до Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про державну реєстрацію смерті її батька - громадянина України ОСОБА_2 . 20.08.2025 від відділу ДРАЦС ОСОБА_1 отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті № 392-30.17-65. Відмова обґрунтована відсутністю документів, встановлених статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». У зв`язку із відмовою у проведенні державної реєстрації, заявниця вимушена звернутись до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України з метою проведення державної реєстрації смерті та отримання встановленого зразка України свідоцтва про смерть громадянина України ОСОБА_2 , батька ОСОБА_1 , а також з метою оформлення спадщини.

Ухвалою судді від 29 серпня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи на 01 вересня 2025 року.

Заявниця та її представник адвокат Маслій Д.О. в призначене судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, до суду заявниця подала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити.

Заінтересована особа: Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в призначене судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Перевіривши письмові докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 30 серпня 1971 року Бериславським відділом ЗАГСу Херсонської області, копія якого знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 в місті Берислав, Бериславський район, Херсонська область, про що 30 серпня 1971 року зроблено відповідний запис за № 71. Її батьком записаний ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_4 (а. с. 14).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , виданого 04 березня 2000 року Заповітненською сільською радою К-Дніпровського району Запорізької області, копія якого долучена до матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 04 березня 2000 року зареєстрували шлюб у Заповітненській сільській раді К-Дніпровського району Запорізької області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 04 березня 2000 року зроблено запис за № 1. Після одруження присвоєні прізвища: чоловіку ОСОБА_6 , дружині ОСОБА_6 (а. с 15).

З паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 , виданого 07 вересня 1995 року Кам`янсько-Дніпровським РВ УМВС України в Запорізькій області, видно, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10-12).

Як вбачається з медичного свідоцтва про смерть серії 23 № 200858815, виданого 10 червня 2025 року на окупованій території, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Заповітне, Кам`янсько-Дніпровського району, Запорізької області, причина смерті: фібриляція передсердь, атеросклеротична хвороба серця (а. с. 16-17).

Відповідно до довідки про смерть № С-00662, виданої 17 червня 2025 року на окупованій території, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Заповітне, Кам`янсько-Дніпровського району, Запорізької області, причина смерті: фібриляція передсердь, атеросклеротична хвороба серця (а. с. 18).

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 17 червня 2025 року на окупованій території, батько заявниці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Заповітне, Кам`янсько-Дніпровського району, Запорізької області (а. с. 19).

Вирішуючи заяву про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, суд виходить з такого.

Особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України визначається Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Відповідно до частини першої, другої статті першої Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон № 1207-VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року.

Частиною другою статті 4 Закону № 1207-VII визначено, що правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1207-VII Україна, Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

За змістом статті 9 Закону № 1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина перша). Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (частина друга). Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану (частина третя).

Як зазначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786, Водянська сільська територіальна громада Запорізької області, до складу якої входить с. Заповітне, є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України з 27.02.2022.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №235/2357/17 від 22 жовтня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

Приписами пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Як вбачається з пункту 13 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Згідно з пунктом 18 вказаної постанови рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Порядок державної реєстрації смерті регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Так, нормою частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Пунктом 1 Глави 5 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є:

а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть);

б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть);

в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;

г) рішення суду про оголошення особи померлою;

ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;

д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів;

е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

З матеріалів справи вбачається, що отримавши свідоцтво про смерть батька ОСОБА_2 на непідконтрольній Україні території, заявниця ОСОБА_1 звернулась до Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про державну реєстрацію факту смерті особи. Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) розглянув подані документи та на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відмовив у проведенні державної реєстрації смерті (а. с. 20, 25-27).

Досліджені судом докази підтверджують факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Кожем`яки, Верхньорогачицького району, Херсонської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Заповітне, Кам`янсько-Дніпровського району, Запорізької області, яке відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786, є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України з 27.02.2022.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що заявниця не має можливості надати для реєстрації смерті батька документи встановленого законодавством України зразка, оскільки медичне свідоцтво про смерть серії 23 № 200858815, довідка про смерть № С-00662, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видані на території України, яка є тимчасово окупованою Російською Федерацією, та де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а встановлення вказаного факту необхідно заявниці для оформлення спадщини після смерті батька, тому суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до частини четвертої статті 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 258-259, 263-265, 319 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Кожем`яки, Верхньорогачицького району, Херсонської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Заповітне, Кам`янсько-Дніпровського району, Запорізької області.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ; адреса зареєстрованого місця перебування: АДРЕСА_3 .

Заінтересована особа Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), , місцезнаходження: Київська область, Вишгородський район, м. Славутич, Центральна площа, 7.

Повне рішення суду складено 01 вересня 2025 року.

Суддя Н. Ф. Теремецька